СХІДНОУКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

      Факультет гуманітарних наук педагогіки та психології

Кафедра української філології та журналістики

МАГІСТЕРСЬКА РОБОТА

освітньо-кваліфікаційного рівня МАГІСТР

спеціальність 	035 «Філологія»

спеціалізація	 035.01 «Філологія. Українська мова та література»

на тему: «Способи творення лінгвістичних термінів»

Виконав: студент групи  УМЛ-16дм

    Гречишкіна Євгенія Андріївна                  ……………………….
                                       (прізвище,  та ініціали)                                                   (підпис)
Керівник     Бондаренко Г. П.                    … …………………….
                                        (прізвище та ініціали)                                                    (підпис)

Завідувач кафедри     Бондаренко Г.П.     ……………………….
                                                                 (прізвище та ініціали)                           (підпис)

Рецензент   Глуховцева І.Я   
                                        (прізвище та ініціали)

Сєвєродонецьк–2018

ЗМІСТ

ВСТУП……………………………………………………………………………….3
РОЗДІЛ 1. ТЕРМІНОЛОГІЧНА ЛЕКСИКА УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ОБ’ЄКТ СПЕЦІАЛЬНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ.....................................................9
1.1. Термінологічна лексика та її місце в лексичній системі української                   мови...............................................................................................................9
1.2. Термін як елемент спеціальної лексики української мови....................12
1.3. Шляхи поповнення лінгвістичної терміносистеми................................19
РОЗДІЛ 2. СПОСОБИ ТВОРЕННЯ ЛІНГВІСТИЧНИХ ТЕРМІНІВ............29
2.1. Поняття словотвірної структури слова………………………………...29
2.2. Морфологічні способи творення лінгвістичних термінів…………….33
2.3. Неморфологічні способи творення лінгвістичної термінології……...48
РОЗДІЛ 3. РОБОТА НАД ЗАСВОЄННЯМ СПОСОБІВ СЛОВОТВОРЕННЯ ЛІНГВІСТИЧНИХ ТЕРМІНІВ ЯК ЗАСІБ ПІДВИЩЕННЯ ФАХОВОЇ ТЕРМІНОЛОГІЧНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ СТУДЕНТІВ ФІЛОЛОГІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ……………………………………………………………..56
ВИСНОВКИ………………………………………………………………………..63
СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ…………………………………..66
ДОДАТКИ………………………………………………………………………….73

ВСТУП

Актуальність дослідження. Розвиток науки й мови в епоху НТР вимагає вирішення завдань, що пов’язані з термінологією, яка в наш час отримала статус самостійної лінгвістичної дисципліни.
У цьому аспекті особливої уваги заслуговує вивчення спеціальних підмов з їхнім ферментувальним компонентом – термінологією. Термінологічна лексика має велике значення для наукової комунікації, сприяючи її інтелектуалізації. Термінологія української мови визначалася з погляду її складу та структури, історії і джерел формування, особливостей функціонування та унормування.
Здобуття Україною незалежності, а також надання українській мові статусу державної поставило перед національним термінознавством важливе завдання: створити нові терміносистеми, дослідити та вдосконалити наявні. Однією з таких терміносистем є лінгвістична, яка до сьогодні в українському мовознавстві залишається недостатньо вивченою. Зокрема недостатньо уваги приділено способам утворення термінологічних одиниць як основного шляху збагачення терміносистеми.
На різних етапах розвитку мови способи словотвору активізуються неоднаково. Це пов’язано з низкою загальномовних тенденцій, зумовлених як внутрішніми законами мови, так і позамовними факторами.
На зв’язок мовних і суспільних факторів розвитку мови вказував Л.Булаховський: “На кожному новому етапі свого виявлення мова в якомусь відношенні збагачується – розгортається, і за її змінами відносно легко впізнається не просто якийсь метушливий рух, а здійснення органічно закладених у ній потенцій, раз у раз реалізованих відповідно до різних чергових потреб життя і суспільства, носіїв певних мов у цілому, і індивідуумів, представників різних типів мовлення” [9, 214].
Тенденція до лексичного збагачення лінгвістичної термінології активізує резерви словотвору, зумовлює пошук нових шляхів структурного поповнення.
Творення лінгвістичних термінів в останні десятиліття засвідчило активізацію потужних словотвірних типів, що здатні задовольнити потребу в назвах абстрактної ознаки із суфіксами -ість, -іj, -ціj-, -аціj-, -н-; префіксами та префіксоїдами  без-, ін-, моно-, полі-, інтер-. Словотвірні процеси в сучасній українській мові відбуваються на фоні інтернаціоналізації. На думку Л.Смирнова, “у сучасний період тенденція до інтернаціоналізації має глобальний характер, вона спостерігається в усіх розвинених літературних мовах, що пов’язано з інтернаціоналізацією міжнаціонального й міжнародного спілкування, з наростанням ділових, наукових і культурних контактів, з широким міжнародним обміном інформацією” [61, 113].
Найбільш істотно інтернаціоналізація виявляється в способах словотворення та словотвірній комбінаториці. Тому в дипломній роботі велику увагу приділено словотвірній гібридизації, синонімії й запозиченим формантам, впливу лексичних запозичень на розвиток способів словотвору.
Практика показує, що реально наявну терміносистему не можна обмежувати однослівними термінами, бо вони неповно відображають процеси або явища й становлять близько 32% лінгвістичних термінів. Тому більш продуктивними в досліджуваній термінології вважають словосполучення, що становлять понад 68% назв мовознавчих понять. З погляду структури українські лінгвістичні терміни-словосполучення є стійкими за своїм складом і вживанням.
Актуальність дипломної роботи полягає в тому, що аналіз процесу становлення лінгвістичної терміносистеми дає змогу виявити основні закономірності її організації і розвитку в різні історичні періоди, на основі чого можливе прогнозування тенденцій майбутнього термінотворення, упорядкування сучасної української мовознавчої термінології з метою підвищення її функціональної ефективності. Як підсистема природної мови, що сформувалася внаслідок взаємодії позамовних чинників та загальних тенденцій розвитку національної мови, термінологія розвивається за законами спадковості, а тому “поняття розвитку й еволюції, – як підкреслював Бодуен де Куртене, – повинно стати основою лінгвістичного мислення” [6, 17] в її дослідженні. Висновки щодо історії, шляхів і своєрідності формування термінологічної лексики, встановлення способів творення лінгвістичної лексики, системної організації термінолексики на рівні парадигматики, синтагматики можуть бути корисними для з’ясування загальних напрямів розвитку словникового складу української мови.
Обрана тема актуальна й з огляду на об’єкт дослідження, оскільки цілісного дослідження лінгвістичної термінології в українському мовознавстві ще немає. Складниками цієї термінології є терміносистеми таких наук, галузей мовознавства: фонетики, синтаксису, морфології, лінгвістики тексту, термінознавства тощо. Складні інтеграційні та диференційні процеси, які характеризують сучасний стан розвитку наукових знань, неминуче викликають міграцію термінологічних найменувань з однієї терміносистеми в іншу, перетворення їх у міжгалузеві та загальнонаукові, що загострює проблему міжсистемної термінологічної уніфікації. Тому дослідження однієї з інтеграційних філологічних дисциплін видається особливо перспективним.
Вибір об’єкта дослідження зумовлений недостатньою кількістю в українській термінології ґрунтовних праць, присвячених досліджуваній термінології.
Об'єкт дослідження – науковий аналіз сучасних способів словотворення лінгвістичних термінів.
Предмет дослідження – дослідження мовознавчих термінів в українській мові.
Метою дослідження є систематизація української лінгвістичної термінології як окремої мовознавчої підсистеми загальнолітературної мови; комплексне висвітлення шляхів і способів її формування, визначення специфіки дериватологічних процесів у аналізованій терміносистемі.
Для реалізації поставленої мети необхідно розв’язати такі завдання:
1) охарактеризувати особливості системної організації лінгвістичної термінології у зв’язку з функціями, які вона виконує;
2) з’ясувати вплив мовного та позамовного середовища на процес формування та функціонування цієї термінології;
3) визначити шляхи та способи творення лінгвістичних найменувань на різних етапах розвитку терміносистеми, виділити продуктивні термінотвірні моделі на позначення основних груп лінгвістичних понять;
4) проаналізувати лексико-семантичні процеси, що супроводжують творення й функціонування цих термінів.
Відображаючи явища й реалії навколишнього світу, систему людських знань про нього, лінгвістичні терміни взаємопов’язані і взаємозумовлені, вони утворюють відокремлену мовну мікросистему. Як цілісний мовний феномен лінгвістичну термінологію необхідно розглянути різнобічно: і з погляду її будови, і в “динаміці дійсного існування” [27, 22]. Відповідно до цього багатоаспектне дослідження процесу становлення й розвитку однієї з підсистем мови, яке охоплювало б питання формування системних рис термінології, її структурних особливостей динаміки номінативних та лексико-семантичних процесів, що виявляються у функціонуванні галузевої лексики, має враховувати три аспекти її вивчення: системно-структурний, функціональний та історичний.
Панівною парадигмою в сучасному термінознавстсві є системно-функціональна, яка поєднує риси системного (виявлення елементів системи та сукупності відношень між ними) і функціонального аналізу (з’ясування функціональних особливостей системи та її елементів, вивчення об’єкта з огляду на його функції, зв’язки з середовищем функціонування). Основною метою системно-функціонального аналізу є “виявлення динамізму системи, що саморозвивається, виявлення її функціональних властивостей” [51, 19] на різних етапах становлення й розвитку.
Методи дослідження. Мета роботи, завдання та обраний для їх розв’язання підхід визначили основний метод дослідження – описовий, що охоплює лінгвістичні спостереження, порівняння й узагальнення. Для визначення кількісного складу тематичних груп та ступеня продуктивності способів творення термінів використано статистичний метод.
Матеріал дослідження. Матеріалом для дипломної роботи стали понад 1200 лінгвістичних термінів, зафіксованих у “Словнику лінгвістичних термінів” авторів Д.І. Ганича й І.С.Олійника [15]. Цей словник було обрано для аналізу як джерело, яке охоплює значну частину лінгвістичних термінів без урахування галузевої мовної спеціалізації.
Наукова новизна роботи полягає в тому, що, по-перше, вона присвячена малодослідженому шару в українській термінології – лінгвістичній терміносистемі, по-друге, у дипломній роботі вперше на матеріалі однієї з найважливіших галузевих терміносистем (лінгвістичної) проведено аналіз основних способів творення її одиниць. До наукового аналізу залучений багатий фактичний матеріал. У дослідженні вперше українські лінгвістичні терміни описані як своєрідна терміносистема з притаманною їй структурою словотвору, специфічними словотворчими ресурсами, що дало змогу спрогнозувати шляхи творення термінів цієї галузі та їх систематизації у майбутньому.
Теоретичне значення дослідження полягає в поглибленні відомостей про загальні напрями розвитку словникового складу української мови, зокрема термінологічної лексики, подальшому розробленні актуальних питань теорії терміна, його взаємодії з загальновживаною лексикою, з’ясуванні закономірностей формування й функціонування термінологічної системи та обґрунтування шляхів її оптимізації.
Практичне значення. Висновки роботи становлять певну наукову цінність для розроблення деяких питань з лінгвістичної термінології. Результати дипломної роботи можуть бути використані у курсах з вивчення термінології. Фактичним матеріалом роботи можна скористатися для написання підручників з філологічних дисциплін та для укладання термінологічних словників, написання методичних посібників з мовознавчих дисциплін, подання методичних рекомендацій, подальшого упорядкування сучасної української лінгвістичної термінології.
Структура та обсяг роботи. Дипломна робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаної літератури (73 найменувань). Повний обсяг роботи – 91 сторінка.

Р О З Д І Л  1

ТЕРМІНОЛОГІЧНА ЛЕКСИКА УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ОБ’ЄКТ СПЕЦІАЛЬНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ

1.1. Термінологічна лексика та її місце в лексичній системі української мови

Природа мови складна й багатоманітна. Мова, крім загальновживаної сфери, має численні “підмови”. До сфер комунікації, які вводять у літературну мову термінологічні  поняття, належить фахове мовлення.
Соціальна диференціація мови на лексичному рівні, що нас цікавить, виявляється в неоднорідності її складу з огляду на сферу вживання лексичних одиниць. Більшість українських слів використовують усі носії національної мови незалежно від сфери комунікації. Такі слова утворють шар загальновживаної, або загальнонародної лексики української мови. Цій лексиці протиставляється лексика, уживання та розуміння якої обмежені певною територією (діалектна лексика), соціальною групою (жаргонна лексика), лексика професійно-наукового використання (лінгвістична, культурна, мистецька). Останню групу лексики в мовознавчих дослідженнях здебільшого кваліфікують як лексику термінологічну. 
Серед проблем, які виникають під час вивчення термінологічної лексики, актуальним та важливим є завдання визначення її в структурі сучасної української літературної мови. Питання про місце термінологічної лексики в системі національної мови має методологічне значення, тому що воно безпосередньо пов’язане з питанням про природу та сутність певних її класів (таких, наприклад, як термін, професіоналізм, номенклатура), про її функції і тенденції розвитку. Важливим також є те, що цей пласт термінологічної лексики недоречно вивчати ізольовано, поза тією лексичною системою, у складі якої він функціонує. Очевидно, що вивчення ізольованого, відірваного від системи матеріалу непродуктивне, хоч і можливе.
У визначенні місця термінологічної лексики в системі мови існує два підходи.
Перший полягає у виведенні всієї цієї лексики зі складу літературної мови, її оцінюванні як окремої і прирівнюванні до різновидів української мови. Найрішучіше виводить термінологічну лексику за межі літературної мови А.Суперанська. Розглянувши опозиції “загальна лексика – термінологічна лексика”, “термін – нетермін” та деякі інші, вона робить висновок, що на відміну від шарів загальної лексики, зрозумілої в будь-якому контексті без пояснень, термінологічна лексика завжди вимагає пояснення, тому що її одиниці у сферах наукової комунікації набувають особливого значення. Крім очевидних відмінностей у семантиці, термінологічна лексика не має загального використання. Обмежена суворими поняттєвими межами, вона не має певних лексико-семантичних особливостей, властивих загальній лексиці; їй притаманні специфічні норми словотвору та словозміни тощо. На думку автора, перераховані відмінності є підставою для того, аби не зараховувати цю лексику до складу літературної мови, тому що вона досить далека від літературної мови, а термінологічні системи автономні щодо літературної мови [65, 84].
Другий підхід до визначення місця термінологічної лексики в лексичній системі сучасної української мови передбачає її розгляд як функціональної лексичної підсистеми літературної мови. Прихильники цього підходу сперечаються переважно про місце термінології, яка є концептуальним ядром кодифікованої частини наукової лексики. 
Увесь комплекс питань, пов’язаних з виявленням власне лінгвістичних особливостей термінологічної лексики, можна вирішити лише в процесі вивчення цієї лексики тільки в тому мовному середовищі, де її використовують за прямим призначенням, в основній своїй функції – функції найменування й вираження термінологічного поняття.
У спеціальних мовах відбувається регламентація порядку викладення змісту, чітко окреслюється тенденція до закріплення особливостей мови, стилю, граматичної будови, форм вираження того чи іншого термінологічного поняття.
На початку 70-х років ХХ століття в англомовних країнах з’явився термін “мови спеціального призначення” (МСП), яким і стали позначати сукупність різновидів національних мов.
МСП є засобом спілкування в кожній із спеціальних сфер. Мови спеціального призначення протиставляються, з одного боку, тому різновиду мови, яким ми користуємося в неспеціальних сферах суспільних відносин. Звідси випливає, що будь-яка мова спеціального призначення є підсистемою національної мови, виокремлюючись, як і решта підсистем цієї мови, за ознаками функціональності. З іншого боку, мова спеціального призначення – це природна мова, і в цьому розумінні вони протиставляються численним сучасним штучним мовам (мова програмування, інформаційно-пошукова мова), лексика яких створена із специфічних елементів (знаки-символи), а граматика є спрощеною або видозміненою граматикою природної мови, проте не може створюватися для цієї мови [10, 31].
У фундаментальних працях М.Кожиної [38], Г.Васильєвої [11] науковий стиль досліджено лише на основі письмових текстів, а наукове мовлення, як відомо, представлене двома формами: письмовою та усною.
За спостереженнями лінгвістів, у письмовій формі МСП реалізується в текстах підручників, монографій тощо; усна форма МСП функціонує у двох різновидах: усна наукова мова та професійна розмовна мова. Усне наукове мовлення представлене доповідями, виступами і повідомленнями на конференціях, симпозіумах, а розмовна мова – спонтанним професійним мовленням. Слід зазначити, що усне наукове мовлення у свою чергу можна розмежувати на наукове та професійне.
Специфіка професійних мов найяскравіше виявляється на лексичному рівні, тому безпосереднє професійне спілкування членів колективів потребує більшої кількості лексичних прийомів порівняно з тими, які використовуються у різних текстах.
Отже, термінологічна лексика об'єднує в собі назви термінологічних понять певних галузей професійної діяльності суспільства, вона орієнтована на один вид комунікації – професійний. Усі різновиди термінологічної лексики (терміни, номенклатурні знаки та професіоналізми) об'єднані не лише сферою спілкування, а й обов'язковою співвідносністю з термінологічним, а не повсякденним поняттям. Межуючи одне з одним, терміни мають упорядкований та нормалізований характер.
 
1.2. Термін як елемент спеціальної лексики української мови

Для кожного функціонального стилю характерні особливий набір і своєрідна організація мовних засобів, які надають йому специфічної забарвленості й допомагають виконати певне комунікативне завдання.
Як відомо, наукова комунікація розрахована на раціональну форму впливу, що передбачає сприйняття реципієнтом суто наукової інформації та чітко сформульованих ідей. Досягнення оптимального комунікативного ефекту неможливе без терміна, який є логічною ланкою, що організовує мовну структуру тексту.
Питанню про терміни та термінологію присвятили чимало робіт лінгвісти попередніх десятиліть. Досліджують його і сучасні вчені. І хоч цю тему розглянуто досить детально й різнобічно, очевидною є проблема неточного визначення самого слова термін [4, 126].
Серед великої кількості різноманітних аспектів дослідження можна виділити дві основні тенденції, на які вказав ще 1961 року О.Реформатський. Одні дослідники визначають основною ознакою терміна його номінативність, інші пов’язують термін з поняттям [52, 47].
Свого часу Ф. де Соссюр писав, що мова є системою, усі елементи якої утворюють ціле [62, 114]. Тобто мова є системою систем, і кожний елемент будь-якої системи перебуває в складних взаємодіях усередині того цілого, яким є мова, суть же будь-якого елемента повністю розкривається саме в системі та у взаємодії систем. Однак цей очевидний факт досить часто не беруть до уваги.
Номінативна функція як загальна функція всіх слів, виявляється і в термінах. Основну функцію терміна В.Виноградов вбачає у визначенні певного поняття. В.Головін трактує термін як “слово чи словосполучення, що має професійне поняття й застосовується в процесі (і для) пізнання та освоєння певного кола об’єктів і відношень між ними – під кутом певної процесії” [16, 7]. Такої самої думки дотримуються С.Бурдін, А.Д’яков, Т.Кияк, Я.Климовицький, З.Куделько, О.Суперанська. Отже, у визначенні сутності терміна основним є співвідношення терміна й поняття, тому що будь-яка наука є чіткою системою взаємопов’язаних між собою понять, які виокремлюються внаслідок наукового узагальнення основних ознак. У мові наукові поняття позначаються словами-термінами.
До наукової  лексики належать насамперед терміни. Термін є одиницею мови, яка повинна називати поняття науки та інших спеціальних галузей, є невід’ємною частиною лексичної системи природної мови, сприяє виконанню її пізнавально-інформативної функції, пов’язаної з фіксуванням і збереженням нагромаджених людством знань [53, 23 – 24]. Такий статус терміна в мовній системі зумовлює певні вимоги до нього. У сучасній лінгвістичній літературі вирізняють такі істотні ознаки терміна: а) вираження (відображення) мовознавчого поняття або співвіднесеність з ним [7, 5]; б) наявність специфічної дефінітивної функції [2, 12]; в) належність до певної терміносистеми та його однозначність у цій системі [52, 48]; г) стилістична нейтральність [52, 42]; д) виконання пізнавально-інформативної функції [69, 27]; е) термін точний і байдужий до контексту, системний як елемент терміносистеми і як елемент системи мови [69, 53]; є) відсутність супровідних, експресивних значень [60, 156]. Згадані ознаки мають статус диференційних, практично реалізуються тільки в межах кожної окремо взятої термінологічної системи [60, 156].
Важливою проблемою термінології є також дефініція її основного поняття – терміна. О.Реформатський вказує, що “терміни – це слова спеціальні, обмежені своїм призначенням; слова, які намагаються бути однозначними як точне вираження понять і називання речей” [52, 42]. За визначенням А.Крижанівської та Л.Симоненко, терміни – “це домінанти системи понять (реалій) науки, офіційної мови..., причому кожний термін у конкретній галузі має суспільно усвідомлене значення” [59, 15]. Отже, дослідники акцентують увагу на основній функції терміна – здатності виражати наукове поняття, указуючи також і на інші властивості терміна, які є оптимальними для його функціонування в терміносистемі, цим він відрізняється від загальновживаної лексики. У поглядах мовознавців на склад і сутність термінів також спостерігається розбіжність через абсолютизацію однієї властивості, обмеженість аналізу лише мовою однієї певної науки, категоричність і неприпустимість компромісних, дихотомічних трактувань тощо.
Одні дослідники намагаються дати термінові логічне визначення, другі – описово розкривають його зміст, наголошуючи на основних ознаках, треті – виділяють термін шляхом протиставлення якійсь іншій одиниці, четверті – шукають суперечливі процедури виділення терміна, щоб дати чітке визначення. Як бачимо, щодо природи терміна немає одностайної думки.
З-поміж відомих визначень терміна найбільш слушним, на нашу думку, видається формулювання, запропоноване В.Даниленко: “Термін ми розуміємо як слово (або словосполучення) спеціальної сфери вживання, що є назвою спеціального поняття й вимагає чіткої дефініції” [20, 14].
У нашій роботі визначено такий склад диференційних ознак терміна:
- системність;
- тенденція до однозначності в межах термінологічного поля;
- відсутність експресії;
- наявність точної дефініції;
- стилістична нейтральність.
Розглянемо їх сутність на проблемному рівні.
Системність. Уперше проблему системності термінологічної лексики поставив у своїх працях Д.Лотте [41, 10], підкресливши в ній класифікаційну сутність. На його думку, термінологічна лексико-семантична система зумовлюється насамперед класифікаційними ієрархічними зв’язками між поняттями. Визначальною для термінології є системність на рівні “логосу”, а не “лексису”.
Погляди Д.Лотте знайшли підтримку і дальший розвиток у працях В.Виноградова, Г.Винокура, Б.Головіна, В.Даниленко, Т.Кияка, Т.Панько, Л.Симоненко, О.Суперанської, С.Шелова та ін.
На думку Л.Симоненко, системність термінів повинна розглядатися у двох аспектах: словотвірному та поняттєвому, причому поняттєва (логічна) системність не завжди збігається зі словотвірною [58, 14 – 15]. Е.Скороходько вказує, що “системність лексики передбачає: системність плану змісту, тобто системність семантичного рівня лексики; системність плану вираження, тобто системність словесного наповнення, а також системність відповідності між планом змісту й планом вираження” [59, 74]. Таке трьохаспектне розуміння, на нашу думку, найточніше відображає сутність поняття системності в термінології.
Системність прийнято вважати не тільки базовою ознакою термінології, а й основною вимогою до терміна. Тому головне завдання термінолога – працювати над підвищенням рівня системності термінолексики як на внутрішньому, так і на міжгалузевому рівні, хоч досягти абсолютної системності загалом неможливо.
Тенденція до однозначності в межах термінологічного поля. Така диференційна ознака термінів, як тенденція до однозначності в межах певного термінологічного поля характеризує термінологічну одиницю конкретної галузі науки в аспекті рівності “знак-означуване”. Тобто ідеальний термін не повинен мати синонімів і мусить бути однозначним. Проте повністю позбавитися неоднозначності неможливо, адже лексичний склад української літературної мови постійно розвивається, хоч над проблемою треба працювати систематично. 
Відсутність експресії. За традицією прийнято вважати, що терміни відзначаються відсутністю експресії (О.Реформатський, В.Даниленко, Л.Симоненко, В.Лейчик та ін.). Науковим текстам властива сувора логічність викладу і об’єктивність як ознака наукової творчості, тоді як художня творчість суб’єктивна і, відповідно, насичена емоційно-експресивними відтінками. Проте і в термінологічній лексиці є значна кількість лексем, які стали термінами внаслідок вторинної номінації понять, тобто мотивуються їх первинними назвами з суфіксами суб’єктивної оцінки. Якщо в розмовному мовленні, в інших сферах ці слова відзначалися експресивністю семантики, то в науковій за її законами будь-які суб’єктивні відтінки значення втратилися.
Наявність точної дефініції. Наукове визначення (дефініція) терміна як виразника наукового поняття певної галузі наук є його незаперечною ознакою. Проблема лише у доборі певного типу та правильному формулюванні дефініції. Погляди на проблему дефінування викладено у працях О.Герда, Т.Кияка, Н.Непийводи, С.Нікітіної, О.Реформатського, Е.Скороходька, С.Шелова. У науці об’єднуються логічний і лінгвістичний аспекти теорії дефініції, що не зовсім правомірно. Конкретна мета роботи (укладання словників, термінологічних стандартів тощо) зумовлює вибір того чи іншого типу дефінування.
Стилістична нейтральність. Оскільки термін має чітку дефініцію, він є стилістично нейтральним (незалежно від контексту) у термінологічному полі. За межами конкретного термінологічного поля термін може втратити свої ознаки і змінити значення – детермінологізуватися. Але, якщо йдеться про використання терміна певної галузі знань у тексті іншої наукової субмови, зміни значення, як правило, не відбувається. Наприклад, в лінгвістичній термінології користуються мовознавчими термінами (один із розділів мовознавства пов’язаний з таким поняттям як “фонетика”), не змінюючи їх визначень. Ці терміни називають залученими (термін В.Лейчика) [39, 65]. У випадках, коли значення терміна, використовуваного в іншій галузі, змінюється відповідно до системи понять терміносистеми-реципієнта (лексико-семантична деривація), утворюються міжгалузеві омоніми (термін О.Реформатського) [52, 52]. У практичній роботі з термінологією, щоб не виникло неоднозначностей, треба враховувати функціонування одиниць за межами термінологічного поля і, навпаки, термінів інших терміносистем у складі досліджуваної терміносфери.
Термінологічність слова визначається на тлі лексичної системи мови й розуміння мовної специфіки терміна. Саме це допомагає відокремити термінологічну лексику від нетермінологічної.
Домінує думка про іменну природу терміна. Проте практика підказує, що термінуються й інші частини мови, але ступінь їх термінування різний, як і неординарне вживання в різних терміносистемах.
Систему термінів нерідко називають термінологією (від середньовіч. лат. terminus та старогрец. logos). На думку А.Хаютіна, уперше його вжив професор Єнського університету в Німеччині Ц.Шютц (1786 р.), 1801 року воно з’являється у французькій та англійській мовах. Лексикографи ХIХ століття приписують цьому слову дуже вузьке значення “опис”.
Сьогодні під лінгвістичною термінологією розуміють науку про терміни, частину словникового складу мови, що охоплює термінологічну лексику, систему позначень наукових понять певної галузі знань. 
Логічні й лінгвістичні чинники розвитку терміносистем постійно привертають увагу українських термінознавців. Взаємозумовленість логічної і лінгвістичної проблематики спричинено тим, що система термінів виражає систему понять. Логічна проблематика тісно пов’язана з питанням дефініції терміна, лінгвістична ж – з термінологією як наукою та способом існування терміна.
За останні десятиліття з’явилося чимало наукових праць із загальних питань термінології як складової лексичної системи мови, де, зокрема, порушуються питання про роль і місце термінів у лексичній системі мови, про особливості термінологічної семантики, стандартизації та уніфікації термінологічних систем. Значна увага у вітчизняному мовознавстві приділяється також вивченню окремих терміносистем (М.Богуцька, Е.Огар, Т.Панько, Л.Симоненко та ін.).
Розвиток термінологічної лексики відбувається за загальномовними законами. Унаслідок змін у системі наукових понять виникають водночас зміни в термінологічній системі. Розбудова вітчизняних систем термінів безпосередньо пов’язана з рівнем науки та освіти.
Таким чином, термін – це слово або словосполучення, яке називає наукове поняття, що функціонує в офіційній (частіше писемній) формі професійного спілкування, яке обов'язково має дефініцію, що визначає його семантику. Термін має такі диференційні ознаки: системність, тенденцію до однозначності в межах термінологічного поля, відсутність експресії, наявність точної дефініції, стилістичну нейтральність.
Теорія термінологічної лексики мови точніше виражає термін, характеризуючи його як лексичну одиницю певної мови спеціального призначення, що передає загальне (конкретне або абстрактне) поняття якоїсь специфічної галузі знань.

1.3. Шляхи поповнення лінгвістичної терміносистеми

Українська лінгвістична термінологія почала формуватися в ХІХ столітті і пройшла у своєму розвиткові три етапи: 1) перший, науковий, коли національна термінологія формувалася паралельно з іншими  науками; 2) другий, “радянський”, 20-30-і – 80-і роки ХХ століття, цей період був логічним продовженням зробленого в ХІХ ст.; 3) третій – з 90-х років ХХ ст., якому притаманне відродження національної лінгвістичної термінології у час набуття Україною статусу незалежності.
Найбагатша лексичними ресурсами мова не може задовольнити зростаючих потреб науки у номінації своїх понять. Відсутність власних номінативних засобів спричиняє до появи в мові запозичень, які є одним з активних джерел поповнення терміносистеми [58, 88].
Лінгвістична термінологія неоднорідна за своїм походженням, вона складалася протягом віків. До її складу входять як питома українська лексика, так і запозичення.
З середини ХІХ ст. з’являється багато перекладних праць, які заклали основи лінгвістичної термінології. В умовах зростаючих культурно-просвітницьких завдань виникає ідея створення великого словника української мови, до складу якого передбачалося ввести й термінологічну лексику.
Перші праці з дослідження української лінгвістичної термінології з’явилися в ХVІ ст. У 1586 р. була надрукована граматика у Вільно, 1591 р. у Львові вийшла граматика, складена студентами Львівської школи, під назвою “Адельфотес”, у 1596 р. зявилася граматика Лаврентія Зизанія, а в 1619 р. у м. Євю біля Вільно вийшла праця М.Смотрицького “Граматика словенскія правильное синтагма”.
Формуваня і становлення сучасної мовознавчої термінології припадає на XIX століття. У граматиках Й.Лозинського, Й.Левицького, Я.Головацького постало питання про характер розвитку української літературної мови на народній основі.
Розвиток української лінгвістичної термінології відбувався й відбувається у безпосередньому звязку з розвитком науки про мову. Лінгвістична термінологія вироблялася поступово з пізнанням фонетичної й граматичної структури мови. На початкових етапах розвитку української граматичної науки процес творення лінгвістичних термінів проходив досить стихійно. Граматичні терміни з латинської і грецької мови нерідко механічно переносилися на український грунт  без урахування особливостей її граматичної будови, а новостворені терміни не завжди відбивали суть названого поняття. Такий стан з лінгвістичною термінологією не міг не гальмувати теоретичної розробки структури рідної мови, її специфіки.
Одним із перших дослідників становлення й розвитку української граматичної термінології був І.Огієнко. Учений вивчає ті засади, на яких формувалася українська мовознавча термінологія: чітка й прозора структура термінів, відповідність специфіці національної мови, розумна пропорційність свого й запозиченого.
У 40-х роках зявляються граматики І.Вагилевича, Й.Лозинського, Я.Головацького, у 60-х — М.Осадці, П.Дячана, Г.Шашкевича, у 70-х — О.Партицького. Потім виходять граматики О.Огоновського, С.Смаль-Стоцького і Ф.Гартнера, В.Коцовського та О.Огоновського. Позитивним у термінології цих граматик є прагнення до структурної систематизації термінів, відході від традиційної старословянської термінології, намагання створити терміни для назв лінгвістичних понять на основі української мови.
О.Партицький вперше вводить у загальне користування терміни именникъ, прийменникъ, присловникъ, займенникъ. О.Огоновський інколи вживає термін сполучникъ, хоч перевагу надає узвичаєному на той час терміну союз. С.Смаль-Стоцький і Ф.Гартнер у своїй граматиці (1893) зберегли вдалі терміни П.Дячана, О.Партицького. Вони послідовно вживали запропоновані попередниками назви частин мови: іменники, заїменники, числівники, дієслова, прислівники, приіменники, оклики. Одночасно автори створили і нові терміни, замість старословянських (прикметники, злучники), повернули у лінгвістичну літературу термін П.Дячана дієслово, який не вживався в граматиках О.Партицького та О.Огоновського.
У 1865 р. у Львові вийшла граматика Пилипа Дячана, призначена для середньої школи. Практичний характер граматики зумовив і прозору етимологію її термінів, побудованих на народній основі: приростокъ (суфікс), самозвуки (голосні), перезвукъ (перехід звуків), крапка, двокрапка, знак пытанья тощо. Значення граматики П.Дячана не тільки у вдало створених термінах, а й у тих методологічних засадах, яких дотримувався автор при термінотворенні, у тій провідній думці, що рідній мові повинна відповідати рідна термінологія.
У мовознавчій літературі другої половини XIX століття поступово утверджуються фонетичні терміни звук, буква, склад, уподібнення. З українських коренів творяться фонетичні терміни двозвук, проривний, протиснення, голосний, приголосний. Поступово спільні з російською мовою терміни набувають українських форм: губни, язични, замість губные, язычные тощо.
         Творцями сучасної української граматичної термінології вважаються С.Смаль-Стоцький і Ф.Гартнер. По-перше,  вони розробили теорію терміна, в основу якої поклали внутрішню форму слова й наукове визначення (дефініцію), що закріплюється у відповідній номінації, по-друге, вони творчо використали термінологію П.Дячана та О.Огоновського, закріпили традицію вживання власних термінів і запозичених, що узвичаїлися українською мовою, і, по-третє, ввели у практику граматичної термінології десятки термінів, які з відповідними змінами (або й без змін) стали надбанням української граматичної науки: відмінок, прикметник, дієприслівник, дієіменник, оклик, спосіб, уподібненє, звукові зміни, питайник, окличник, прикладка, теперішність, минувшість, будучність, однина, множина.
           Значний внесок у формування лінгвістичного стилю української мови зробив Є.Тимченко. Своє завдання Є.Тимченко вбачав у тому, щоб “подати в певні системи найголовніші особливості українського літературного язика, що, як знати, хоч і постав на грунті середньопридніпрянських говірок, але розвивався останніми часами переважно в Галичині». Саме на загальноукраїнську основу орієнтувався дослідник при підході до термінотворення. Звідси таке багатство “кованих” українських термінів з прозорою внутрішньою формою, що якнайкраще наштовхують на суть поняття, яке зумовлюється відповідною науковою дефініцією. Наведемо окремі з них: голосівки, шелестівки, пень, кінцівка, речівник, злучник, викрик. Немало вживає вчений інтернаціоналізмів, які узвичаїлися ва сучасній лінгвістичній термінологічній системі: фонетика, літера, дифтонг, асиміляція, морфологія, інфінітив, морфема, ортографія.
           Щодо власне українських термінів, уживаних у працях Є.Тимченка, то більшість із них стала надбанням сучасної української системи лінгвістичних термінів. Передусім, це такі номінації: словотворення, словозміна, прикметник, числівник, займенник, прийменник, наголос, відмінок, уподібнення.
           Утворені в різні часи і різними авторами українські граматичні терміни побудовані за різними принципами. Однак є і певна єдність їх структури (прикметник, числівник, займенник; суфікс, префікс; уподібнення, розподібнення тощо). Не зовсім вдалі, а може, і не вдалі терміни, якими ми користуємося, закріплені багатьма роками вживання.
У європейському культурно-історичному ареалі протягом тривалого часу міжнародними мовами були латинська та грецька. “Протягом багатьох століть саме ці мови вважалися мовами науки. Латина в Західній Європі протягом середніх віків і навіть, частково, в епоху  Відродження була єдиною мовою, якою писалися наукові твори” [8, 88]. Це, безумовно, позначилося  на  тому, що латинська лексика стала невід’ємною частиною багатьох терміносистем сучасних європейських мов. Запозичалися як готові лексичні одиниці, так і словотворчі компоненти.
Таке розуміння джерела запозичення відображено в працях М.Шанського [72], О.Біржакової, Л.Войнової, Л.Кутіної [3], а також в етимологічних словниках, зокрема в "Этимологическом словаре русского языка". Джерела запозичень в українській лінгвістичній термінології визначаємо за даними етимологічних словників, а також етимологічних праць.
Термінологія – це той лексичний пласт, у якому найбільш виразні міжмовні контакти. У різний час лінгвістична термінологія поповнювалася за рахунок грецьких, латинських, німецьких, французьких та італійських запозичень.
Кожен етап іншомовних запозичень підготовлений традицією попередніх століть, глибокими змінами в суспільно-політичному, науковому та культурному житті країни, її контактами з іншими країнами. “Історія термінології, – як справедливо відзначав В.В.Виноградов, – це проблема не тільки національно-історична, але й інтернаціональна, проблема історії світової науки і проблема історії людських цивілізацій, історії культурних взаємодій і групувань народів” [2, 7]. Вихід будь-якої науки за межі національних рамок набуває рис міжнародного характеру.
Інтернаціональні терміноелементи (переважно греко-латинського походження) та власномовні терміноелементи в багатьох мовах, у тому числі і в українській, співіснують як синонімічні дублети. Досить часто у термінології з’являються “гібридні” слова, у яких коренева основа є латинською, а суфікс належить тій мові, з якої безпосередньо він був запозичений [42, 64].
Так, Г.Їжакевич зауважує, що незважаючи на безпосередні контакти української та російської мов, процес запозичення із російської літературної мови відбувався переважно на рівні інтерференції [26, 63], тобто поява російських лексем в українській мові без достатньої адаптації. Тим часом слова з європейських мов через посередництво російської мови засвоювалися надзвичайно активно і в досить великому обсязі, що було пов'язано із розвитком європейської наукової думки. 
Найбільшу кількість запозичень (22%) становлять латинізми, які з’явилися в українській мові у 60-70-х роках ХІХ ст.
З латинської мови запозичено назви мовних явищ і понять, напр.: алітерація (від лат. ad — до, при і littera — літера), апозиція (лат. appositio — прикладка), асиміляція (від лат. assimilatio — уподібнення), варіант (від лат. varians, variantis — змінний), вербалізація (від лат. verbum — слово, дієслово), деривація (лат. derivatio, від derivo — відводжу, утворюю), дескриптивний (від лат. descriptivus — описовий), дисиміляція (від лат. dissimilis — несхожий), диференціація (від лат. differentia — різниця, відмінність),  екскурсія (від лат. excursio — вступ, початок), імператив (від лат. imperativus — владний), інверсія (від лат. inversio — перегортання, перестановка) тощо.
З грецької мови запозичені назви мовних понять і фактів: діалект (гр. dialektos — розмова, говір, наріччя), діахронія (гр. dia — через і chronos — час), лексема (від гр. lexis — слово, мовний зворот), лексика (від гр. lexicos — словесний, словниковий), метонімія (від гр. metonymia — перейменування), омографи (від гр. homos — однаковий і grapho — пишу), парадигма (від гр. paradeigma — приклад, взірець), перифраз (гр. periphrasis – описовий вираз),  синтаксис (від гр. syntaxis – побудова, устрій, зв'язок),  тавтологія (гр. tautologia від tauto – те саме і logos – слово) тощо.
В українській мові функціонують лінгвістичні терміни, запозичені не безпосередньо, а через іншу мову (або мови – латинську, грецьку, німецьку, французьку). Переважна більшість таких термінів має греко-латинське пожодження, зокрема: матронім (від лат. mater (matris) – мати + гр. onyma – ім’я) – особисте ім’я, утворене від імені матері; омоформи (від гр. homos – однаковий + лат. forma – форма) – різні слова, що збігаються за звучанням тільки в окремих граматичних формах; пунктограма (від лат. punktum – крапка + гр. gramma – письмовий знак, запис) – закономірно вжитий розділовий знак, вид якого і місце визначаються пунктуаційними правилами; термінологія (від лат. terminus – межа, кордон + гр. logos – слово, вчення) – система термінів якоїсь галузі науки, техніки, мистецтва або сукупність усіх термінів даної мови тощо. 
Деяка частина термінів запозичена з німецької мови. Це слова, що позначають назви переважно мовних понять: абзац (нім. Absatz – уступ), аблаут (нім. Ablaut – чергування голосних), пунктуація (нім. Punktuation, від лат. punktum – крапка), редукований (від нім. reduzieren – зменшувати, скорочувати), умлаут (нім. Umlaut, від um – пере- і Laut – звук), дефіс (нім. Divis – риска, від лат. divisio – розчленування) тощо.
Незначну частину запозичень в лінгвістичній термінології становлять слова французького походження, що позначають мовні поняття і факти: експлозивний (від фр. explosif –  вибуховий), арготизм (фр. argotismes, від argot – жаргон), артикль (фр. article, від лат. articulus – член), асонанс (фр. assonance, від лат. assono – відгукуюсь), назалізація (фр. nasalization, від лат. nasus – ніс), релевантний (від фр. relever – відзначати, виділяти), тире (фр. tiret – риска, від tirer – тягнути).
          Серед термінів-запозичень у досліджуваній терміносистемі наявні лексеми італійського та іспанського походження, що позначають назви мовознавчих понять напр.: абревіатура (іт. abbreviatura, від лат. abbrevio – скорочую), тильда (ісп. tilde, від лат. titulus – напис), пасивний (іт. passivo, від лат. passivus – недіяльний) тощо.
З англійської мови запозичено один термін на позначення мовного поняття: сленг (англ. slang – жаргон).
Запозичені терміни стали базою для творення похідних слів та термінів-словосполучень, пор.: акцент – акцентологія, акцентуація, акцентувати; атрибут – атрибутивний, атрибутивно-предикативний, афікс- афіксальний, афіксація, афіксоїд; гідронім – гідроніміка, гідронімікон, гідронімічний, гідронімія; глоса – глосарій, глосема, глосематика; граматика – граматикалізація, граматична категорія, граматична форма слова, граматичне значення, граматичний, граматичний зв'язок; лінгвістика – лінгвістичний, лінгвостилістика, металінгвістика, пара лінгвістика, прикладна лінгвістика, психолінгвістика; лексика – лексикалізація, лексикалізований, лексико-граматичний, лексикон, лексичний, лексико-синтаксичний, професійна лексика тощо. 
Наведені приклади засвідчують досить високу словотвірну активність запозичених термінів: вони беруть участь у творенні складних і складноскорочених назв лінгвістичних понять, процесів та явищ, що творяться за словотвірними моделями сучасної української мови.
Освоєння українською мовою запозичених термінів є складним процесом: інтернаціональний запозичений термін "пристосовується" до законів української фонетики, орфографії, орфоепії, акцентуації, зазнає змін певних граматичних категорій, унаслідок яких входить до української парадигми відмінювання.
Немає таких мов, які б розвивалися в абсолютній ізоляції. Це в свою чергу породжує питання про співвідношення інтернаціонального та національного в термінотворчому процесі. Тому цілком природно постає інше питання: а чи будь-яке запозичення можна назвати інтернаціоналізмом. І чи варто чинити опір засвоєнню іншомовних слів.
На підставі цих спостережень можна зробити такі висновки:
1. Сучасна українська лінгвістична термінологія пройшла довгий і складний шлях розвитку – від прямого запозичення лексичних одиниць з латинської, грецької та західноєвропейських мов до вироблення власних словотворчих моделей з використанням як національних, так і інтернаціональних терміноелементів.
2. Основними джерелами поповнення лінгвістичної лексики є грецизми, латинізми, терміни німецького, англійського та французького походження.
          3. У системі вітчизняної лінгвістичної термінології інтернаціональні терміни підпадають під дію граматичних та фонетичних законів української мови.
          4. Запозичені терміни стали основою творення цілих термінологічних гнізд.

Р О З Д І Л  2

СПОСОБИ ТВОРЕННЯ ЛІНГВІСТИЧНИХ
ТЕРМІНІВ В УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ

2.1. Поняття словотвірної структури слова

Кожна галузь науки має свій предмет дослідження, систему наукових понять і термінів, перевірені практикою методи дослідження. У 60-70-х роках  ХХ ст. словотвір уже набув цих якостей, тому сформувався як самостійна галузь мовознавства і посів важливе місце серед інших його розділів.
Термін словотвір (дериватологія) має два значення: 1) процес творення похідних слів; 2) розділ мовознавства, який вивчає процес словотворення. 
Об’єктом дериватології є словотвірні процеси, словотвірні відношення, моделі, словотвірна база, форманти, словотвірне значення, словотвірний тип та словотвірна система.
Поняття мотивації (похідності) є головним для словотворення, бо, власне, співвідношення твірних і похідних слів становить сутність словотвірного процесу і словотвірного механізму [19, 92]. О.Тихонов визначає словотвір як “галузь моделювання особливих одиниць номінації похідних”, отже, словотвірну структуру мають тільки похідні слова [67, 31], “значення й звучання яких зумовлені іншими спільнокореневими словами” [56, 133].
Основними ознаками похідних слів є: 1) наявність у складі слова похідної основи або кількох похідних основ, які вживаються без словотворчих морфем і мають самостійне лексичне значення; 2) наявність у слові певних словотворчих засобів, які можуть бути матеріально виражені або не виражені; 3) наявність семантичного зв’язку слова з іншим спільнокореневим похідним словом, можливість визначити його через семантику відповідного похідного [45, 17].
В.Кодухов наголошував, що “науковий опис слів і речень, морфем і словосполучень передбачає визначення суттєвих ознак як з боку їх змісту, так і з боку їх форми, а також визначення зв’язку формальних і змістових сторін мовного факту. Єдність форми і змісту характеризує будь-яку мовну одиницю, і це треба враховувати під час лінгвістичного аналізу” [37, 17 – 18]. О.Земська також вказувала на те, що завдання словотвору полягають не у “вивченні семантики окремого слова”, а у вивченні “семантики у зв’язку з його будовою” [22, 10].
Словотвірний аналіз повинен бути спрямований на вивчення словотвірної структури похідних слів передусім з синхронного погляду, на виокремлення безпосередніх складових: похідної (мотивованої) основи і форманта (якщо термін є простим словом), кількох похідних основ у поєднанні з формантами або без них (якщо термін – складне слово або складноскорочене), основного компонента і компонента-оформлювача (якщо термін – словосполучення). Отже, центральним питанням синхронного словотвірного аналізу є питання про відношення словотвірної мотивовації між словами, про розмежування похідних (мотивованих) і непохідних (немотивованих) одиниць. Вивченню цих питань приділяли увагу такі дослідники, як З.Каспришин, Т.Кияк, О.Кубрякова, Е.Скороходько, І.Улуханов та інші.
І.Улуханов визначає поняття словотвірної мотивовації як відношення між двома словами, для яких характерні такі ознаки: 1) обидва слова мають той самий корінь; 2) значення одного із слів або цілком входить у значення другого, або ж тотожне йому [70, 7].
Специфіка словотвору накладає відбиток також на характер словотвірної парадигми, якщо її розглядати не як словотвірне гніздо, а як лише його частину – набір похідних від однієї твірної основи на одному ступені творення.
Найбільш суперечливо й багатозначно термін парадигма тлумачиться в дериватології. У зв’язку з цим постає необхідність проаналізувати різні визначення парадигми в словотворі, обґрунтувати доцільність її запровадження в дериватології, показати її відношення до інших комплексних одиниць.
Поняття парадигми, що характеризується системоформувальною властивістю, виявилося досить конструктивним у словотворі. Це засвідчують перші результати досліджень дериваційної системи якоїсь однієї мови чи порівняльно-типологічних досліджень, у яких використане поняття словотвірної парадигми.
Парадигма як особлива одиниця словотвору теоретичне обґрунтування й подальший розвиток отримала в працях О.Земської та Р.Манучаряна. Вони впровадили поняття типової словотвірної парадигми (у термінології Р.Манучаряна – словотвірно-семантична парадигма).
Поліпарадигматичний підхід до словотвору характерний для досліджень О.Ликова. На його думку, словотвірна парадигма – це сукупність дериватів із спільним компонентом – твірною основою чи формантом, а оскільки кожне похідне слово містить і твірну основу, і формант, то воно входить одночасно до двох парадигм, одна з яких ґрунтується на тотожності дериваційної бази, інша – на єдності словотворчого засобу.
Словотвірну дериватологію визначають і як ланцюжок спільнокореневих дериватів, розташованих у такому порядку, що кожне похідне є твірним щодо наступного.
На думку О.Кубрякової та П.Соболєвої, словотвірна парадигма – це набір похідних, мотивованих однією твірною основою, на одному ступені творення, оскільки таке визначення найбільш ізоморфне поняттю парадигми в морфології. Ізоморфізм між морфологічною й словотвірною парадигмами виявляється в тому, що обидва ці поняття відбивають регулярні структурно-семантичні модифікації взятої за вихідну одиниці, які відбуваються за допомогою формальних операцій.
Поняття словотвірної структури співвідноситься з поняттям словотвірної моделі.
Слід зауважити, що існує кілька визначень поняття словотвірної моделі. До основних належать такі: «Модель – це структурна схема похідних слів із зазначенням афіксів і категорійною характеристикою твірної основи, наприклад, основа прикметника +  -ість (+ система флексій III відміни)». О.А.Земська вважає, що “термін “модель” доцільно використовувати для позначення морфонологічних різновидів усередині того самого словотвірного типу” [22, 192]. Водночас зважають насамперед на матеріально виражені ознаки похідних слів. “Словотвірний тип, – зауважує дослідниця, – це схема (формула) побудови похідних слів, що характеризуються спільністю трьох елементів: 1) частини мови похідної основи; 2) семантичного співвідношення між похідними і твірними; 3) формального співвідношення між похідними і твірними, а саме: спільністю способу словотвору, а для афіксальних способів –  тотожністю афікса” [22, 182].
Словотвірний тип як структурно-семантична схема похідних (дериваційно мотивованих) слів, які “побудовані за певною словотвірною моделлю і мають однакове словотвірне значення” [45, 58], є, на думку В.Немченка, основною одиницею словотвірної системи мови з погляду плану змісту. О.Кубрякова вважає моделлю похідного “єдину для словотвірного ряду схему його організації, що враховує як характер компонентів похідного, так і порядок їх розташування, тобто модель похідного – це найзагальніша формула однотипних утворень, це їхній структурно-семантичний аналог” [45, 35].
М.Степанова зазначає, що “...словотвірна модель – це стабільна структура, яка має лексико-категорійне (десигнативне) значення і здатна наповнюватися різним лексичним матеріалом” [65, 149]. Тут враховані не лише зовнішні, формальні, матеріально виражені ознаки похідних слів, а і їхні семантичні властивості, словотвірні значення. Дослідниця трактує модель як те, що традиційно вважають словотвірним типом або зразком. Висвітлення процесу становлення системи термінів неможливе без виявлення основних способів побудови її інгредієнтів.
Ми пристаємо до думки В.Горпинича, який вважає, що словотворення зароджується одночасно зі словами, ґрунтується на них і є засобом їхнього формування [19, 77].
Т.Панько у своїй монографії зазначає, що нові терміни творяться за загальними законами словотвору, постійно підпорядковані “тенденції термінології до чіткої системи” [47, 109]. На її думку, ці тенденції виявляються в таких чинниках: 1) використання наявних у мові елементів з їх семантичним довантаженням; 2) створення нових термінів на основі національних словотвірних ресурсів мови; 3) асиміляція дериватів, утворених на іншому національному ґрунті (інтернаціональній термінології) [47, 109].
Розглянемо ці тенденції на матеріалі лінгвістичної термінології. Зокрема більшу увагу приділемо структурі термінів – однослівним, які творяться за допомогою афіксів, та словосполученням (дво-, три- та чотирикомпонентним).

2.2. Морфологічні способи творення лінгвістичної термінології

Морфологічна деривація – основний спосіб словотворення в українській мові й один із найбільш продуктивних у сфері філології. Морфологічним способом утворено близько 32% українських лінгвістичних термінів – суфіксальних та префіксальних дериватів, префіксально-суфіксальних утворень, композитів, юкстапозитів.
Уже в кінці ХІХ і на початку ХХ ст. увагу дослідників привертали різні способи словотвору, проте лише нині висвітлено можливі словотворчі засоби та відповідно їх охарактеризовано. І.Ковалик зазначав, що “в процесі словотворення по-різному використовуються словотворчі ресурси, характер яких залежить від якості й кількості використаних ресурсів” [60, 26].
Як відомо, більшість слів сучасної української мови утворюється морфологічним способом, у якому чільне місце посідає афіксація, тобто деривація за допомогою афіксальних морфем: префіксів, суфіксів, конфіксів. Моделей афіксального творення є дуже багато. У термінотворенні використовуються лише деякі з них. Вони стали основним чинником системної організації термінології, зокрема й лінгвістичної. Саме в “морфологічній структурі слова-терміна, утвореного способом афіксації, органічно закладені основи структурної систематизації, які мають першочергове значення для термінології” [47, 121]. Афікс завжди вміщує термін у певну матрицю схеми, тому його семантичне навантаження у зв’язку з цим інше, ніж у загальнонародній мові, конкретніше, чіткіше.
Більшість термінів-слів у сучасній українській лінгвістичній термінології утворена морфологічним способом словотвору, суть якого полягає “у з’єднанні афіксальних морфем з коренем або похідною твірною основою в одне слово за певними словотвірними моделями, правилами, тенденціями, що існують у цій мові на різних етапах її розвитку” [60, 28].
Основне значення термінів, утворених морфологічним способом словотвору, виражене основою. Афікси мають здебільшого узагальнювальне значення. Вони вказують на належність названого лінгвістичним терміном поняття до певного виду понять.
Суфіксація є одним з основних способів творення лінгвістичних термінів. На відміну від префіксів суфікси приєднуються переважно до твірної основи, а не до слова. Широким діапазоном варіювання суфікси виразно відрізняються від префіксів [34, 10]. Наділяючи терміни, до складу яких вони входять, єдиним значенням або його відтінком, суфікси виконують семантичну функцію. Слід зауважити й про терміни з нульовим суфіксом, особливість яких полягає в тому, що вони можуть позначати мовні факти, напр.: абзац, діалект, модель, перифраз, сленг та ін.
В українській мові понад три сотні суфіксів, проте не всі вони беруть участь у творенні термінів, а лише деякі, серед яких: -ість, -к-, -ик-, -тик-, -ізм/-изм, -іj-, -ціj-,  -аціj-, -н-, -ов-. Значна частина лінгвістичних термінів постала суфіксальним способом на національній мовній основі за допомогою цих суфіксів.
Однак не всі словотвірні типи є продуктивними. Типовим для українських лінгвістичних термінів є словотвірний тип із суфіксом -ість, за допомогою якого від прикметникових (дієприкметникових) основ утворюються іменники жіночого роду «для вираження ознаки абстрагованості від мовного явища або властивості чого-небудь» [36, 45], пор.: безособовий – безособовість, дієслівний – дієслівність, експресивний – експресивність, займенниковий – займенниковість, короткий – короткість, модальний – модальність, однозначний – однозначність, предикативний – предикативність, продуктивний – продуктивність, сурядний – сурядність.
Відносно продуктивним є словотвірний тип із суфіксом -к-, -тик-. За допомогою цього суфікса від іменних префіксальних і безпрефіксних основ утворюються терміни – іменники жіночого роду на позначення галузей мовознавства та мовних процесів. Цей тип іменників у сучасній українській мові, зокрема у мовознавчій термінології, набуває з 20-х років ХХ століття дедалі ширшого використання. Наприклад: антропонім – антропоніміка, гідронім – гідроніміка, глосема – глосематика, етнонім – етноніміка, ідіома – ідіоматика, парадигма – парадигматика, синоніми – синоніміка, синтагма – синтагматика, топонім – топоніміка.
Є.Карпіловська поділяє суфіксальні одиниці за ознаками форми на одно- та багатомірні [28, 50]. Багатомірність форми виявляється в появі у слівній структурі комбінаторних (аломорфи) або факультативних (дублети) назв варіантів одиниць інвентаря, а також у створенні складених одиниць: інвентарних або конструйованих. Найактивнішим в ускладненні своєї форми виявився суфікс -н-, на якому ґрунтуються, за підрахунками Є.Карпіловської,  20 складених суфіксів, з них 3 інвентарні (-евн-, -езн-, -нн-) та 17 конструйованих (-альн-, -ивн-, -ічн-/-ичн- та ін.) [28, 51].
Найпродуктивнішими із зазначених афіксів є прикметниковий суфікс -н-. За допомогою суфікса -н- від іменників утворюються прикметники, пор.: вокатив – вокативний, генетив- генетивний, діалект – діалектний, ергатив – ергативний, жаргон – жаргонний, зміна – змінний, імператив – імперативний, ім’я – іменний, інфінітив – інфінітивний, інформація – інформаційний, консонант – консонантний, морфема – морфемний, обставина – обставинний, система – системний, склад – складний.
Другу групу лінгвістичних термінів становлять прикметники, утворені за допомогою вторинної суфіксації, коли суфікс -н- є другим щодо вже наявного суфікса в іменнику, що означає мовний процес або явище, напр.: ад’єктив-ацij – -ова- + -н- → ад’єктивований, артикул-яціj – (а) + -н- → артикуляційний, дерив-аціj – (а) +  -н- → дериваційний, інверс-іj − -ова- +  -н- → інверсований, лабіаліз-аціj – -ова- + -н- → лабіалізований, лексикаліз-аціj – -ова- + -н- → лексикалізований, назаліз-аціj – -ова- + -н- → назалізований.
Часто словотворчими засобами термінологічних назв є іншомовні суфікси: -іj-, -ціj-, -аціj-, -тор, -ізм/-изм тощо.
Для вираження різноманітних мовних процесів в українській лінгвістичній термінології використовуються іменники, реформовані на основі словотвірних типів із суфіксами -іj-, -цij-, -аціj-, напр.: афікс – афіксація, дивергент(-и) – дивергенція, перфект – перфективація, префікс – префіксація,
сегмент – сегментація, суфікс – суфіксація.
          Розглянутий відіменниковий словотвірний тип особливо продуктивний в українській  лінгвістичній  термінології.
          Типовим для українських лінгвістичних є словотвірний тип із суфіксами  -альн-, -ивн-, -ічн-/-ичн- на позначення мовних понять, напр.: афікс – афіксальний, диференц(-аціj) – диференціальний, звуконаслідув(-ання) – звуконаслідувальний, означ(-ення) – означальний, структур(-а) – структуральний.
          Досить високою продуктивністю відзначаються відіменні прикметники із суфіксом -ивн-, що називають мовні поняття за процесуальною ознакою: апозиц(-іj) – апозитивний, атрибут – атрибутивний, денотат – денотативний, дистрибуц(-іj) – дистрибутивний, експлоз(-іj) – експлозивний, експрес(-іj) – експресивний, коннотац(-іj) – коннотативний, корелят – корелятивний, постпозиц(-іj) – постпозитивний, предикат – предикативний, сигніфікат – сигніфікативний, ситуац(-іj) – ситуативний.
          Також на позначення мовних понять за процесуальною ознакою за допомогою суфіксів -ічн-/-ичн- від іменникових основ утворюються такі терміни-іменники: анафор(-а) – анафоричний, гідронім – гідронімічний, плотогон(-іj) – глотогонічний, еліпс(-ис) – еліптичний, емфаз(-а) – емфатичний, етимолог(-іj) – етимологічний, ідіом(-а) – ідіоматичний, ієрогліф – ієрогліфічний, лінгвіст(-ика) – лінгвістичний, метонім(-іj) – метонімічний, монолог – монологічний, морфолог(-іj) – морфологічний, морфонолог(-іj) – морфонологічний, орфограф(іj) – орфографічний, орфоеп(-іj) – орфоепічний, парадигм(-а) – парадигматичний, ритор(-ика) – риторичний,  просод(-іj) – просодичний, семант(-ика) – семантичний, семіолог(-іj) – семіологічний, синонім(-и) – синонімічний, синтагм(-а) – синтагматичний, синтаксис – синтаксичний, синхрон(-іj) – синхронічний, стиль – стилістичний, термінолог(-іj) – термінологічний, топонім(-іка) – топонімічний, фразеолог(-іj) – фразеологічний.
          Зустрічаються і терміни із суфіксом -ов-, утворені від іменникових основ, що позначають мовні поняття, напр.: вигук – вигуковий, вид – видовий, гнізд(-о) – гніздовий, звук – звуковий, знак – знаковий, особ(-а) – особовий, прикметник – прикметниковий, прислівник – прислівниковий.
Терміни, утворені за словотвірним типом із суфіксом -ізм/-изм, також походять від іменних основ і означають різноманітні мовні процеси, напр.: арго –  арготизм, діалект – діалектизм, евфон(-іj) – евфемізми, жаргон – жаргонізм, консонант – консонантизм, латин(-иця) – латинізм, структур(-а) – структуралізм, фразеолог(-іj) – фразеологізм.
Таким чином, модельований характер творення суфіксальних дериватів на позначення певних груп лінгвістичних понять, використання при цьому однотипних (переважно іменних) основ свідчить про системність досліджуваної термінології. Суфікси, які беруть участь у термінотворенні, з одного боку, формують дериваційні парадигми термінів, які належать до певної поняттєвої категорії, з другого – виступають своєрідними константами, статичними елементами у структурах, утворених за їхньою допомогою. Встановлено, що особливо високу активність і регулярність в лінгвістичній термінології виявляють суфікси, які служать ономасіологічним базисом таких лексико-тематичних груп, як назви мовних процесів, явищ та понять.
Малопродуктивним способом творення українських лінгвістичних термінів є префіксація. Хоча префікси відіграють помітну роль у сучасному українському словотворі, захоплюючи частково й сферу словозміни [60, 228], але префіксація не досить поширена в українській лінгвістичній термінології. Н.Клименко справедливо зауважує, що префіксація всіх частин мови посідає в словотворі проміжне місце між морфемним (афіксальним) словотвором і словоскладанням [60, 56].
Для сучасної української лінгвістичної термінології характерними є такі префікси та префіксоїди: де-, від-, без-, анти-, бі-, омо-, мікро-, макро-, пара-, пів-, моно-, полі-, дво-.
Іншомовний префікс де- (лат. de – через), що виражає заперечення, є продуктивним словотворчим засобом. Терміноутворення з цим формантом мають значення “виконати дію, протилежну дії мотивувального дієслова, анулювати дію, яку називає мотивувальне дієслово” [60, 266], напр.: деетимологізація (мотивувальне етимологізація), декореляція (від кореляція), деназалізація (від назалізація), делексикалізація (від лексикалізація).
Формант від- надає прикметникам  значення спрямованості, віддалення, відокремлення, закінчення якоїсь дії. Лінгвістичних термінів, утворених за допомогою цього префікса, досить небагато: відіменний.
Невисокою продуктивністю відзначається формант анти-. Він називає мовні поняття і явища, що протиставляється тим, які названі твірними словами: антитеза, антифраза.
Префікс без- в основах прикметників вказує на протилежний напрям руху або результативність дії, напр.: безвідносний, безособовий.
Префіксоїд мікро- (гр. mikros – мало) має значення «дуже малий, найдрібніший» і називає галузі знань: мікролінгвістика. Цей формант не є продуктивним у творенні лінгвістичної термінології.
Малопоширений формант макро- (гр. macros – великий) відповідає поняттю «великий, який більший за основну одиницю мір, указану в другій частині слова»: макротопонім. 
Іншомовний префікс пара- входить до складу іменників, вживається для вираження значення сумісності, є малопоширеним у творенні лінгвістичної термінології, напр.: паралінгвістика.
До непродуктивних в українській термінології префіксоїдів належить  пів-, який виражає неповну ознаку: півустав.
Продуктивний у творенні іменників в українській лінгвістичній термінології формант омо- (гр. homos – однаковий), що передає значення «однаковий», напр.: омографи, омоморфеми, омофони, омоформи.
У похідних словах деяких типів виділяють афіксоїди, що виникли внаслідок делексикалізації і афіксалізації першого або другого компонента. Афіксоїди поділяються на префіксоїди та суфіксоїди. Вони функціонують у структурі слова як морфеми перехідного типу [71, 117].
До найуживаніших префіксоїдів в українській лінгвістичній термінології можна віднести бі-, полі-, моно-, інтер-. Вони мають яскравий термінологічний характер і виділяються лише тоді, коли є відповідні безпрефіксні твірні основи або коли ті самі корені приєднують до себе інші префікси чи префіксоїди, використовуються майже тільки в мовознавчій термінології.
Префіксоїд інтер- (лат. inter – між) у лінгвістичній термінології позначає місце або простір між однаковими явищами, названими твірною іменною основою, напр.: інтерлінгва, інтернаціоналізм, інтерпозиція, інтерференція, інтерфікс.
Елемент інтер- як словотворча морфема у ХІХ столітті не вичленовувався і на українському ґрунті словотвірної активності не виявляв. У першій половині ХХ століття у зв’язку з інтенсивним розвитком науки й мови кількість іншомовних слів із цим формантом збільшилася. Термінологічні назви утворили лексичну групу, у якій препозитивний елемент інтер- почав функціонувати як інваріантна морфема, із чітко окресленим значенням. Виникли передумови для виокремлення та спеціалізації цієї морфеми як словотвірного засобу.
Іншомовний формант моно- (гр. monos – один) у складі лінгвістичної термінології означає неподільність, напр.: монолог, моносемія, монофтонг, моносилабічний, моносемантичний.
Поширений префіксоїд полі- (гр. poly – багато) означає те, що складається з багатьох частин або має декілька ознак, напр.: поліглот, поліпредикативність, полісемія, полісиндетон, полісинтетичний.
          Іншомовний префіксоїд бі- (лат. bi від bis – двічі) у складі лінгвістичної термінології означає те, що складається з двох частин або має дві ознаки, напр.: білабіальний, білінгвізм. Цей префіксоїд не є високопродуктивним у творенні українських лінгвістичних термінів.
Серед інших типів афіксального творення префіксально-суфіксальний спосіб посідає важливе місце. У мовознавчій літературі його часто називають комбінованим. Відомі й інші терміни на його означення: конфіксація, циркумфіксація (Білоусенко П., Клименко Н. та ін.) [60, 285].
К.Городенська зазначає, що суфіксально-префіксальним способом утворилося небагато іменникових основ. Він охоплює малопродуктивні та непродуктивні словотвірні типи, які утворюють суфікси із префіксами прийменникового походження [60, 290]. У складі української лінгвістичної термінології є незначна кількість термінів, що утворилися внаслідок одночасного приєднання до твірної основи префіксів і суфіксів, які виконують у словах різну роль: префікси несуть здебільшого семантичне навантаження і переважно виражають уточнювальне значення, суфікси, маючи невисокий ступінь узагальненості, оформлюють похідні слова. Цей спосіб називають префіксально-суфіксальним, або конфіксальним.
Префіксально-суфіксальний спосіб відзначається невисокою продуктивністю у творенні української лінгвістичної термінології.
Значні труднощі для диференціації прикметників становить їхній семантичний і структурний зв’язок з твірними основами. Він виявляється в тому, що прикметникові основи, які мають префікси й суфікси, за значенням співвідносяться з прийменниково-іменниковими сполученнями [60, 296] (безособовий – без особи, віддієслівний – від дієслова, відіменний – від іменника), за структурою – з безпрефіксним прикметником: безособовий -особовий, віддієслівний – дієслівний, відіменний – іменний.
Такий характер сучасних структурно-семантичних зв’язків прикметників із твірними основами спричинився до того, що дослідники словотвору неодностайні в принципах поділу прикметників із префіксами прийменникового походження за способами творення. Деякі мовознавці пояснюють це явище полімотивацією похідних основ.
Множинність словотвірної мотивації – об’єктивне явище, що виникає в процесі дериватологічного аналізу конфіксальних утворень [28, 10]. У похідному слові замість однієї виявляється одночасно дві й більше цілком конкретних твірних основи. Цікаві спостереження полімотивації містяться в працях М.Шанського, І.Ковалика, О.Кубрякової, В.Немченка, Р.Манучаряна та ін. Полімотивованість у рамках конфіксальних дериватів української мови досліджувала В.Топіха [68].
Власне префіксально-суфіксальні прикметники, обрамлені префіксом та суфіксом, об’єднуються в такі словотвірні типи:
1. Конфікс без-...-н- в основах прикметників указує на відсутність, заперечення того, що позначає твірне слово, напр.: без афікса→ безафіксний, без префікса → безпрефіксний, без відношення → безвідносний тощо. Основою для таких прикметників, як зауважує К.Городенська, слугують сполучення без + іменник у родовому відмінку [60, 244]. Слід зазначити, що без- ... -н- є не досить продуктивною словотворчою морфемою.
2.    Конфікс без-…-ов- в основах прикметників теж вказує на відсутність, заперечення того, що позначає твірне слово, напр.: безособовий, безпідметовий, безприйменниковий, безсполучниковий. Цей тип є найпродуктивнішою словотворчою морфемою.
3. Конфікс від-...-н- на позначення віддалення, відокремлення: віддієслівний, відіменний. Цей тип в лінгвістичній термінології лексично обмежений.
Конфіксальним способом  терміни мовознавчої сфери  утворюються від іменних основ. За характером твірної основи всі терміни є відіменними. Для української лінгвістичної термінології цей спосіб творення є непродуктивним.
Отже, конфіксальним способом утворюються прикметники та терміни-іменники на позначення понять мовознавчої сфери. Прикметниковими є конфікси без-...-н-, без-…-ов- та  від-... -н-.
Дослідження композитів має давні традиції. На початку ХХ століття проблеми дериватології досить ґрунтовно вивчалися на матеріалі індоєвропейських мов. У 40-х рр. ХХ ст. до опрацювання композитів активно прилучилося вітчизняне мовознавство. Українські лінгвісти трактували композити за їх морфемним складом, словотвірною структурою і в правописному плані. Історії виникнення іменників-композитів присвятили свої праці М.Плющ, П.Плющ, С.Cамійленко, І.Тараненко [49, 50, 57, 25]. Словотвірну структуру й семантику складних слів у сучасній українській мові вивчала Н.Клименко [31]. Процеси утворення складних слів на синтаксичній основі розглядала К.Городенська [68]. У працях І.Ковалика, В.Русанівського, В.Горпинича, та інших утворення композитів витлумачено як наслідок лексикалізації назв понять, виражених словосполученнями, що супроводжується зміною форми (структури) та семантики одиниць, які є компонентами композитів [35, 55, 18, 53, 66]. Питання про складні терміни порушено в працях М.Богуцької, А.Бурячка, В.Овчаренка та ін. [5, 10, 46].
Поняття композит в українському мовознавстві відоме в широкому й вузькому розумінні. Широке трактування композитів полягає в розумінні їх як складних слів, утворених з двох або кількох слів, основ чи коренів, об’єднаних в одну лексичну одиницю, яка набула формально-граматичних і семантичних ознак окремого слова [15, 259]. У вузькому розумінні композити (лат. compositus – складник, складений з частин) – це складні слова, утворені основоскладанням   [33, 4]. Саме в цьому розумінні тепер уживається термін композит на позначення слів, утворених складанням основ.
Значну групу термінів утворюють слова, які мають у своїй структурі дві й більше твірних основи. Їх, як відомо, називають композитами.
Деривати з двома і більше твірними основами об’єднують кілька класів структурних одиниць, що відрізняються способами творення, яких традиційно в дериватології визначають як три: основоскладання (композиція), словоскладання (юкстапозиція) і скорочення (абревіація) [60, 314].
Поділ складних слів на композити і юкстапозити дослідники часто не визнають, але, як зауважує Н.Клименко, “при вивченні одного зрізу мови їх доцільно розрізняти для того, щоб виявити характерні тенденції словотвору певної мови, з’ясувати синтаксичну та семантичну основи формування різнотипних складних слів” [33, 3 – 4].
Значний внесок у вчення про композити зробила Н.Клименко, яка вважає, що 10% словникового складу української мови становлять складні слова і що більшість із них утворено основоскладанням. На її думку, спершу виникло словоскладання, далі на його ґрунті сформувалося основоскладання, якому властивий більший ступінь зв’язку між компонентами [33, 9]. Дослідниця наголошує на тому, що композити утворюються не від будь-яких словосполучень, а лише від тих, “де є тісний зв’язок між його членами” [32, 85].
Терміни-композити в українській лінгвістичній термінології посідають важливе місце, але  не є  продуктивним способом їхнього творення. Принципова відмінність між афіксацією і основоскладанням полягає в тому, що при афіксації лише один компонент має самостійне значення, інші ж компоненти відіграють службову роль, а композити утворюються шляхом об’єднання в одну лексичну одиницю двох або більше основ повнозначних слів.
Особливо широко використовуються складні слова в термінології, де вони повніше й точніше виражають істотні ознаки науки і мови. Г.Винокур зазначав, що поява термінів такої структури зумовлена потребою виразити дві ідеї в одному слові [14, 46].
Основоскладання відбувається як за допомогою сполучних морфем -о-,     -е-, так і без них, напр.: двокрапка, двомовність, загальновживаний, звукопис, лінгвостилістика, милозвучність, психолінгвістика, ритмомелодика, соціолінгвістика. Чимало термінів утворені чистим основоскладанням, тобто поєднанням лише основ, напр.: дієвідміна, дієприкметник, дієприслівник, післяйменник, словозміна, словотвір, словоформа, ціліснооформленість. Проте досить часто основоскладання супроводжується суфіксацією, пор.: багатозначний, двочленний, дієвідмінювання, дієприкметниковий, дієприслівниковий, задньопіднебінний, задньоязиковий, звуконаслідувальний, неповноголосся, однозначний, однорідний, середньоязиковий, словоскладання, словосполучення, формотворення. Н.Клименко виділила вісім видів словосполучень, співвідносних з іменниками-композитами: дієслівно-іменникове, прикметниково-іменникове, числівниково-іменникове, займенниково-іменникове, прислівниково-дієслівне, дієслівно-дієслівне, прикметниково-прикметникове, іменниково-іменникове    [32, 72 – 73].
Українські лінгвістичні терміни-композити за структурно-морфологічними ознаками та способом і характером сполучення основ можна поділити на такі види:
1. Складні терміни, першою частиною яких  є усічена прикметникова основа, а другою – іменникова безсуфіксна або ускладнена суфіксом. Цей тип творення  лінгвістичних термінів є найпродуктивнішим, напр.: лінгвостилістика, ритмомелодика, психолінгвістика, соціолінгвістика.
2. Терміни-композити, перша частина яких числівникова, а друга – іменникова або прикметникова, напр.: двокрапка, двомовність, однозначний, однорідний. Цей тип творення лінгвістичних термінів не є високопродуктивним.
3. Складні терміни, першою частиною яких є дієслівна основа діє-, а другою – іменникова або прикметникова, напр.: дієвідміна – дієвідмінювання, дієприкметник – дієприкметниковий, дієприслівник – дієприслівниковий.
Аналіз термінів-композитів засвідчує, що вони утворюються  з двох основ. Однак є чимало таких, які мають більше основ. Цей спосіб малопродуктивний у творенні української лінгвістичної термінології.
Розглянуті вище трактування композитів в українському мовознавстві ґрунтувалися на тому, що ці складні слова утворені на основі словосполучення.
Отже, терміни-композити утворені за моделями, які історично склалися відповідно до внутрішніх закономірностей української мови. Кожен складний термін виражає одне поняття, яке “відрізняється від кожного з понять, виражених окремими словами” [21, 53].
          Словоскладання – це спосіб творення слів у сучасній українській мові, що протиставляється способам творення простих слів, тобто таких, які мають тільки один корінь.
Українські складні лінгвістичні терміни (юкстапозити) – це лексичні одиниці, утворені поєднанням окремих слів для називання складних понять. Незалежно від того, із скількох слів складаються юкстапозити, вони виражають одне значення і становлять одну лексему.
Н.Клименко визначає юкстапозицію як “...складання кількох оформлених слів або форм слів..., для яких характерне поєднання двох чи більше компонентів без сполучних голосних” [24, 3]. Порівняно з композитами юкстапозити є менш активними у творенні лінгвістичних термінів.
Невелика кількість лінгвістичних термінів є складними словами – це іменники, які означають мовні поняття, напр.: слова-паразити, слова-речення, слово-тип, мова-джерело, мова-основа. Слід відзначити, що юкстапозиція в лінгвістичній термінології властива лише іменникам. Цей спосіб творення українських лінгвістичних термінів менш продуктивний, ніж основоскладання.
Аналіз словотвірної структури українських лінгвістичних термінів дає змогу зробити такі висновки:
Нові терміни утворюються за загальними законами дериватології, підпорядковуються тенденціям термінології. Ці тенденції виявляються в таких чинниках: 1) використання наявних у мові елементів з їхнім семантичним довантаженням; 2) створення нових термінів на основі національних ресурсів мови; 3) асиміляція дериватів, утворених на іншому національному ґрунті.
Більшість термінів сучасної української мови утворена морфологічним способом, переважно за допомогою афіксації, тобто суфіксів, префіксів, префіксів і суфіксів одночасно, та складання – композиції та юкстапозиції.
Суфіксація є одним із основних афіксальних способів творення лінгвістичних термінів. Для девербативних українських лінгвістичних термінів характерним є використання таких продуктивних слов’янських та іншомовних   суфіксів,   як  -ість, -ізм/-изм, -іj-, -ціj-,  -аціj-, -к-, -тик-, -н, -ов-.
На підставі аналізу творення лінгвістичних термінів префіксальним способом можна зробити такі висновки: продуктивними префіксами та префіксоїдами у творенні досліджуваної терміносистеми є такі: де-, від-, без-, анти-, бі-, омо-, мікро-, макро-, пара-, пів-, моно-, полі-, дво-, за допомогою яких творяться назви лінгвістичних понять, що поповнюють лінгвістичну терміносистему української мови. Відбувається адаптація запозичених префіксів і префіксоїдів до системи українського словотвору, яка виявляється на тлі українських та запозичених основ.
Конфіксальний спосіб є малопродуктивним при творенні досліджуваної термінології.  При  цьому  використовуються  такі  конфікси, як без-...-н-, без-…-ов- та  від-... -н-. 
Складання – досить продуктивний спосіб після афіксації. Терміни-композити посідають досить вагоме місце в лінгвістичній термінології. Вони творяться за моделями, які виникли історично відповідно до внутрішніх закономірностей української мови. Аналіз термінів-композитів засвідчує, що вони утворюються з двох основ. Це іменникові-терміни-композити. Складні слова повніше та точніше виражають істотні ознаки науки і мови.
Юкстапозити менш поширені в лінгвістичній терміносистемі.

2.3. Неморфологічні способи творення лінгвістичної термінології

До неморфологічних способів словотворення належать лексико-семантичний та синтаксичний. Суть лексико-семантичного способу словотворення полягає в тому, що слова набувають нових значень, переосмислюються. У навчально-науковій літературі цей спосіб ще називають семантичним, тобто коли термін утворюється лише внаслідок зміни семантики твірного слова. Для лексико-семантичного способу характерно, що в будові як похідного, так і твірного слова, не відбувається жодних змін, змінюється лише лексичне значення. На цій підставі аналізу лінгвістичної термінології ми дійшли висновку, що для цієї терміносистеми лексико-семантичний спосіб словотвору не притаманний.
До синтаксичного способу словотворення відносять терміни-словосполучення. Їм належить важливе місце в структурі терміносистем. Багатокомпонентні термінологізовані утворення, часом досить розгорнуті галузево-професійні комплекси, особливо поширені в терміносистемах, пов’язаних зі складними мовознавчими галузями, серед яких, зокрема, – й лінгвістична [1, 31-32].
Як засвідчує практика, термінологію не можна обмежувати однослівними термінами. У професійних підсистемах 68% спеціальних понять передають не окремі слова-терміни, а різні словосполучення.
У розвитку терміносистем спостерігаємо дві протилежні тенденції. Суть першої з них полягає в прагненні до стислості, економії мовних засобів, що зумовлює утворення термінів-слів і термінів-скорочень. Друга тенденція виявляється в семантичній регулярності, тобто у відображенні в структурі терміна родо-видових та інших відношень, унаслідок чого виникають терміни-складні слова і терміни-словосполучення.
Аналізуючи термінологічні словосполучення (ТС), ми зважали на запропоноване В.Виноградовим визначення стійкості словосполучень: “Словосполучення – це сполучення слів, що організоване за законами мови і виражає яке-небудь складне поняття” [5, 42]. ТС є різновидом стійкого словосполучення. Воно характеризується тим, що становить єдине складне найменування лінгвістичного поняття, виконує номінативну та комунікативну функції терміна і є невід’ємною частиною термінологічної системи.
Терміни-словосполучення утворюються за законами синтаксису української мови. Зокрема В.Даниленко зазначає, що “термінам-словосполученням віддають перевагу тому, що вони здатні з найбільшою повнотою виражати необхідні характерні риси названого поняття. Термінами-словосполученнями легше, ніж іншими словотворчими засобами (афіксальними, наприклад), передати належність до класифікаційного ряду, заснованого на родо-видовому співвідношенні понять” [20, 132].
Складені терміни, або термінологічні словосполучення становлять особливий різновид словосполучень. Їх класифікують відповідно до типу їхньої структури. Найхарактернішими для лінгвістичної термінології є такі структурні моделі двокомпонентних терміносполук:
1. Прикметник + іменник, які можна поділити на:
а) складені терміни, у яких прикметник і іменник мають термінологічний характер, напр.: абстрактні іменники, агентивне значення, агентивний суфікс, безособово-предикативні слова, безприсудкове речення, буттєве (екзистенціальне) речення, відносно-безособові речення, вставлені слова (словосполучення і речення), вставні слова (словосполучення і речення), голосні звуки, голосові зв’язки, градаційні сполучники, граматична категорія, граматичне значення, давальний відмінок, двовидові дієслова, двоскладне речення, двосуб’єктні конструкції, дефектні слова, дробові числівники, другорядний присудок, екзистенціальне речення, заперечно-питальне речення, запозичене слово, зворотне узгодження, знахідний відмінок, ізольована фонема, іменний присудок, імперативне речення, інтернаціональна лексика, інхоативні дієслова, категоріальне значення, крилаті вислови (слова), модальні дієслова, мотивоване слово, мотивуюче слово, надфразна єдність, називне речення, напівповнозначні слова, невідмінювані іменники, незмінні слова, неозначено-особові речення, непарні дієслова, неперехідні дієслова, неповне речення, неповне узгодження, непоширене речення, непродуктивні афікси, непрямий відмінок, непрямий додаток, непрямо-перехідні дієслова, нечленні прикметники, одиничні іменники, однокореневі слова, окличне речення, особове речення, палаталізовані звуки, палатальний звук, переносне значення, підрядне речення, повнозначні слова, порівняльно-історичний метод та ін;
б) складені терміни, у яких іменник є терміном – виразником родового лінгвістичного поняття, а прикметник – загальновживане слово, напр.: активна лексика, бажальний спосіб, висячий дефіс, вищий ступінь, відкритий наголос, відкритий склад, вільне словосполучення, внутрішня мова, дихальна група, екзотична лексика, загальні іменники, закритий склад, масова комунікація, народна етимологія, національна мова, нейтральна лексика, паралельна супідрядність, паралельне чергування, парні сполучники, практична стилістика, просте речення, пряма мова, пряме значення, пряме питання, пустий префікс, розмовна лексика, слабке керування, традиційне мовознавство, чуже мовлення тощо;
в) складені терміни, у яких іменник – загальновживане слово, а прикметник є терміном, напр.: гіпотетична форма, готичне письмо, граматичний зв'язок, давноминулий час, діакритичний знак, доконаний вид, закриті структури, клична форма, комплективні відношення, комунікативна функція, минулий час, мовний портрет, недоконаний вид, нульова форма, офіційно-діловий стиль, підрядний зв'язок, розділові знаки, словесний ряд, суб’єктні відношення, сурядний зв'язок, умовний спосіб, ядерні структури та ін.
Отже, переважну більшість двокомпонентних терміносполук, сформованих прикметником та іменником, становлять ті, у яких обидва слова мають термінологічний характер.
Продуктивність моделей атрибутивного словосполучення в українській лінгвістичній термінології зумовлена не лише наявністю великої кількості відносних прикметників, а й широким семантичним діапазоном словотвірних типів прикметника, що забезпечує найрізноманітніші значення [23, 48]. Д.Лотте зазначав, що в термінології “сполучення прикметника з іменником є зручнішим, ніж сполучення двох іменників” [41, 14].
2. Друге місце серед двокомпонентних термінів-словосполучень посідають ті, що утворені за моделлю іменник + іменник. Це складені терміни, термінологічне значення яких виражене групою «іменник + іменник у формі род. в.», напр.: валентність слова, варіація фонеми, висота звука (тону), категорія безособовості, категорія виду, категорія особи, категорія ряду, категорія способу, категорія стану, категорія часу, класи дієслів, класифікація речень, культура мови, нуль звука, основи дієслова, перенос слова, порядок слів, походження мови, розширення значення, сила звука, сім’я мов, спорідненість мов, спосіб словотворення, схрещення мов, темп мовлення, теорія вигуків, тип мови, тип речення, тип словосполучення, фігури мови, форми словозміни, функція мови, функції слова, частини мови, члени речення, ядро висловлення тощо.
Варто зазначити, що терміни моделі іменник + іменник можуть мати як безприйменникову, так і прийменникову структуру. У творенні таких складених термінів беруть участь прийменники з, за, напр.: крапка з комою, узгодження за змістом.
Серед двокомпонентних термінів-словосполучень зустрічаються і ті, що утворені за моделлю іменник + прикметник, напр.: атлас діалектологічний, гармонія голосних, карта діалектологічна, категорія граматична, категорія понятійна, класи семантичні, класифікація генеалогічна, класифікація морфологічна, м’якість приголосних, оглушення приголосних, структури гнучкі, структури негнучкі, стягнення голосних, твердість приголосних та ін.
Для лінгвістичної термінології характерні двокомпонентні терміносполучення, побудовані за моделлю числівник + іменник, напр.: друга палаталізація, друге повноголосся, три крапки, перша особа, перша відміна, перша палаталізація, третя особа, третя палаталізація.
Серед двокомпонентних терміносполук виділяють терміни, які утворюються за моделлю прикметник + прикметник, напр.: боковий приголосний, йотовані голосні, какумінальні приголосні, м’який приголосний, наголошений голосний, ненаголошений голосний, носові голосні, носові приголосні, передньоязикові приголосні, плавні приголосні, редуковані голосні, тематичний голосний, увулярні приголосні, фарингальні приголосні, фрикативні приголосні, язикові приголосні тощо.    
Широко представлені в лінгвістичній термінології трикомпонентні терміни-словосполучення. Ті з них, що утворені за моделлю прикметник + іменник + іменник, посідають одне з перших місць. Це складені терміни, у яких всі три слова мають термінологічний характер, напр.: актуальне членування речення, внутрішня форма слова, граматична форма слова, знакова теорія мови, ідентифікаційна функція фонем, іменні частини мови, інтегральні ознаки фонеми, комбінаторні зміни звуків, конститутивна функція фонем, конститутивні ознаки фонеми, морфологізований член речення, морфологічна класифікація мов, неоднорідні члени речення, неозначена форма дієслова, не особові форми дієслова, непаралельні чергування звуків, непоширений член речення, непредикативні категорії дієслів, непродуктивні класи дієслів, основна частина речення, позиційне чергування звуків, складноафіксальний спосіб словотворення, складносуфіксальний спосіб словотворення, словниковий склад мови, стягнена форма прикметника  тощо.
В лінгвістичній термінології вживаються і терміни, утворені за моделлю прикметник + прикметник + іменник, напр.: власне українська лексика, невласне пряма мова, основний словниковий фонд, паралельні синтаксичні конструкції, складне синтаксичне ціле, складні синтаксичні конструкції, ускладнене просте речення, фразеологічно зв’язане речення.
У таких тричленних синтаксичних конструкціях перший прикметник виконує уточнювальну функцію. 
Модель іменник + прикметник + іменник в лінгвістичній термінології менш продуктивна, ніж попередні. Прикладами можуть бути такі лінгвістичні терміни: категорія суб’єктивної оцінки, мова міжнаціонального спілкування, спосіб дієслівної дії, теорія соціального договору, теорія трудових вигуків, форми суб’єктивної оцінки.
Серед трикомпонентних лінгвістичних термінів незначну частину становлять терміни, утворені за моделлю прикметник + іменник + прикметник, напр.:  підрядне речення наслідкове, підрядне речення означальне, підрядне речення підметове, підрядне речення порівняльне, підрядне речення присудкове, підрядне речення супровідне, підрядне речення умовне.
В лінгвістиці спостерігається тенденція до використання багатокомпонентних термінів-словосполучень. Це пояснюється прагненням передати нові диференційні ознаки поняття, надати терміну, який називає нове поняття, більшої семантичної точності.
Чотирикомпонентні поєднання утворюються за моделлю прикметник + іменник + прикметник + іменник, напр.: іменна частина складеного присудка, структурна схема простого речення.
Слід зазначити, що така модель виникає внаслідок додавання до двокомпонентної моделі (прикметник + іменник у наз. в.) іншої самостійної двокомпонентної моделі (прикметник + іменник у род. в.). Друга частина цієї чотирикомпонентної моделі має уточнювальний характер, напр.: іменний присудок – присудок, у якому основне лексичне значення виражається іменною частиною, а граматичне значення способу, часу, особи й числа – зв’язкою; іменна частина складеного присудка – та частина іменного складеного присудка, яка виражає його основне значення.
Це саме можна сказати й про модель іменник + іменник + прикметник + іменник, напр.: способи вираження граматичних значень, способи вираження синтаксичних відношень.
В українській лінгвістичній термінології малопродуктивними є модель прикметник + іменник + іменник + іменник: підрядне речення способу дії. В словнику таке терміносполучення  одне.
У термінологічних словосполученнях, які є базою для творення складеної термінологічної одиниці, у позиції опорних слів–іменників використовуються лексеми, які потрапили в досліджувану підсистему різними шляхами: а) із загальнолітературної мови внаслідок семантичного переосмислення; б) із загальнонаукової  лексики; в) з інших термінологічних систем; г) як запозичення з інших мов. Багато з цих лексем функціонують в лінгвістичній термінології як самостійні номінативні одиниці. Прикметники, наявні в термінологічних словосполученнях, мають істотне значення під час формування назв лінгвістичних понять, вони виражають і конкретизують характерні властивості термінів-іменників.
Аналіз дво-, три- та чотирикомпонентних лінгвістичних термінів дає змогу зробити такі висновки:
1. З погляду структури українські лінгвістичні терміни-словосполучення становлять стійкі за своїм складом і вживанням семантично членовані конструкції номінативного характеру, стійкість яких засвідчують більш-менш стабільний порядок їхніх компонентів, багаторазове повторення всього словосполучення.
2. Терміни-словосполучення визначають лінгвістичні поняття розчленовано, тобто за допомогою двох або кількох слів, пов’язаних між собою певними синтаксичними зв’язками.
3. Компоненти лінгвістичних термінів-словосполучень поєднані здебільшого підрядним зв’язком, причому переважну більшість їх становлять дво- та трискладові конструкції.
4. Атрибутивним компонентом у складених термінах звичайно є відносний прикметник, переважно із термінологічним значенням.

РОЗДІЛ 3

РОБОТА НАД ЗАСВОЄННЯМ СПОСОБІВ СЛОВОТВОРЕННЯ ЛІНГВІСТИЧНИХ ТЕРМІНІВ ЯК ЗАСІБ ПІДВИЩЕННЯ ФАХОВОЇ ТЕРМІНОЛОГІЧНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ СТУДЕНТІВ ФІЛОЛОГІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ 

На сучасному етапі одним із пріоритетних напрямів вивчення української мови на філологічних факультетах ВНЗ можна вважати орієнтацію на формування професійної термінологічної компетенції студентів-філологів, тобто формування здатності розв’язувати за допомогою мовних засобів комунікативні завдання в конкретних формах та ситуаціях професійного спілкування. Більшість лінгводидактів (С.Л. Вдовцова, Л.І. Головата, Н.М. Костриця, Л.В. Лучкіна, Л.І. Мацько, В.О. Михайлюк, Т.П. Рукас, Л.Я. Романова, Н.Л. Тоцька, Я.В. Януш та ін.) переконані: справжнім фахівцем можна вважати того, хто не лише володіє високою кваліфікацією, а й є духовно багатою, творчою особистістю. Формування такого фахівця дедалі більше пов’язується з глибиною опанування української мови як на писемному, так і на усному рівнях.
Ігнорувати вивчення мови професії не можна, оскільки вона виконує низку важливих освітньо-кваліфікаційних функцій, як-от: „професійної комунікації, зберігання спеціальних знань (епісимістична функція), передання обсягу спеціальних понять (сигніфікативна), нагромадження наукових знань і практичного досвіду (акумулятивна)” тощо [64, 39].
Особливого значення за означених умов набуває проблема підвищення якості підготовки майбутніх спеціалістів, а також формування професійного функціонального мовлення (знання мови професії), що є складовою інформаційної грамотності майбутніх фахівців. Як зазначає В.О. Михайлюк, „знати мову професії означає вільно володіти багатим лексичним матеріалом (знати термінологічний склад професії) з обраного фаху, додержуватися граматичних, лексичних, стилістичних норм” [44, 33].
 Професійна компетенція ставить вимоги до опанування фахової термінології, причому з переважанням не іншомовних, а питомих українських слів, зрозумілих, доступних для всіх, хто працює в цій галузі.
Стосовно системи освіти співвідношення мова – професія є взаємообумовленим, оскільки мова є засобом спілкування та навчання, а професія – інформаційним матеріалом, який використовується для розв’язання важливих освітньо-кваліфікаційних проблем завдяки доречному, вмілому, правильному добору мовних одиниць. Лінгвістичні знання, уміння й навички дають можливість студентам будь-якого факультету, що опановують певну спеціальність, налагоджувати вербальне спілкування, а особливість напряму фахової підготовки наповнює це спілкування професійним змістом. Саме „спеціальна тематика, спеціальні цілі бесіди спонукають фахівців переходити на професійну мову” [73, 43]. Тому студентам для організації продуктивного професійного спілкування необхідно ще й оволодіти знаннями, які передаються їм викладачами професійно орієнтованих та спеціальних дисциплін.
Оволодіння основами будь-якої професії розпочинається з системи загальних і професійних знань, тобто опанування фахівцем професійного мовлення – галузевої фразеології та термінології, що допоможе під час навчання у ВНЗ, а також у подальшій професійній діяльності, яка вимагає застосування у виробничій сфері української мови. Для вільного володіння усною та писемною формами професійного спілкування студенти повинні мати чималий активний лексичний запас фахової термінології, бо мовленнєва специфіка цього стилю спілкування визначається насамперед великою кількістю термінів, що активно обслуговують сферу професійно-виробничої діяльності.
Термінологія в науковому тексті (основі навчального процесу) несе на собі центр ваги повідомлення, значною мірою впливає на формування інформаційної основи висловлювання, є засобом інтелектуалізації та уніфікації, центральним елементом мови спеціальності, носієм основного предметного змісту, понятійно-категоріальним апаратом певної сфери діяльності. Отже, „активне оволодіння термінолексикою полегшує процес навчання, формує термінологічний запас майбутнього фахівця; підготовленому спеціалісту допомагає вдосконалати рівень своєї професійної компетентності, поліпшувати процес взаєморозуміння з колегами, вирішувати виробничі завдання” [2, 97], підвищує ефективність праці, продуктивність виробництва, допомагає краще орієнтуватися у безпосередніх ділових відносинах.
Підготовча термінологічна робота викладача-філолога сприяє скороченню терміну адаптації студентів під час переходу від опанування загальнонаукових засад професії до її сутності, забезпечує усвідомлене засвоєння професійних та спеціальних знань. Як свідчить педагогічна практика, свідомим може бути лише те засвоєння нового слова, поняття, коли його значення є відомим або вже проведена певна підготовча робота в цьому напрямі. Тобто цілеспрямована термінологічна робота „робить можливою інтеграцію знань студентів, забезпечує всебічне вдосконалення їх вербально-професійно-комунікативних знань” [2, 129].
Таким чином, навчання спілкування, навчання професії та спеціальності має бути спрямованим на те, щоб шар фахової термінологічної лексики став активним у використанні мовцями означеної категорії. 
Особливо це стосується студентів філологічних спеціальностей. Для них мова – не тільки основа здобуття знань, а й спосіб досягнення професійного успіху, що залежить від уміння здобувати інформацію та налагоджувати ділові контакти. Професійна діяльність лінгвіста, філолога, методиста, науковця проходить у тісному спілкуванні з іншими людьми,а отже, „ставить високі вимоги до володіння термінологією, причому з переважанням не іншомовних, а питомих українських термінолексем, зрозумілих для всіх, хто працює в цій галузі” [43, 47]. 
Студенти мають навчитися диференціювати нормативні й ненормативні випадки терміновживання у професійному мовленні, пам’ятаючи, що вибір кожного терміна має відповідати не тільки вимогам семантичної точності, але й стилістичної доречності, граматичної та стилістично правильної сполучуваності. Пильна увага до складних випадків терміновживання, до явищ багатозначності, варіативності й синонімії в лінгвістичній термінології, до особливостей функціонування термінів у різних стилях і жанрах термінологічного мовлення сприятиме підвищенню їхньої загальномовної фахової культури.
Термінологічна лексика (у даному разі – лінгвістична) є основою вивчення профільних дисциплін у ВНЗ. Працюючи над збагаченням словника студентів фаховою лінгвістичною термінологією, не просто сприяємо розширенню їхнього активного словникового запасу, підвищенню культури професійного мовлення, а й „розв’язуємо суто прагматичну проблему: готуємо їх до кращого сприймання філологічних дисциплін, до виробничої практики, а в майбутньому – професійної діяльності” [54, 69]. Вирішуючи проблеми вивчення науково-професійної лексики, викладачі досягають провідної освітньої мети – засвоєння основ наук на високому професійному рівні, що й сприяє формуванню професійного функціонального мовлення та готує до майбутньої професії. 
На жаль, самого усвідомлення провідної ролі термінів у формуванні професійної мовленнєвої компетенції для створення методики активного навчання студентів-філологів української фахової термінології недостатньо. На наш погляд, розробка означеної методики можлива лише за умов класифікації термінологічних труднощів та добору й структурування термінів з урахуванням навчальних потреб фаху, оскільки терміносистема характеризується наявністю ієрархічних системних зв’язків між її елементами та стійкістю структури. „Системність дає змогу пов’язувати нову інформацію з уже відомою, а також створює сприятливі умови для організації навчальної діяльності студентів, за якої певна частина інформації запам’ятовується мимовільно” [63, 24].
Працюючи над засвоєнням термінологічних словосполучень, слід звертати увагу студентів на те, що вони являють собою семантичну та структурну єдність, в якій не можна:
•	замінювати складові компоненти синонімами;
•	змінювати порядок слів;
•	додавати інші слова.
Важливою в теоретичному та практичному плані є проблема граматичного складу термінологічної лексики: необхідно чітко уявляти, які терміни мають міститися в навчальних термінологічних словниках, рекомендаціях, посібниках, бути базою завдань. Довгий час вважалося, що універсальним засобом для передачі всіх категорій понять є виключно іменники (О.С. Ахманова, А.В. Крижановська). Пізніші дослідження (Б.М. Головін, В.П. Даниленко, Р.Ю. Кобрін, Д.С. Лотте) довели можливість використання різних частин мови в ролі термінів. Так, лінгвістична термінологія широко представлена іменниками (діалектизм, консонант, речення, займенник тощо) та прикметниками (лабіалізований, дієприслівниковий, однорідний тощо). Різноманітними є способи словотворення лінгвістичної термінології. Проте, на думку Т.І. Панько, одним із найпродуктивніших був і залишається морфологічний. „Одна з основних причин його продуктивності полягає в тому, що у морфологічній структурі термінів, утворених шляхом афіксації, закладені основи структурної систематизації, а це має надзвичайно важливе значення для термінології” [48, 126].
Лінгвістичні терміни творяться різноманітними способами: суфіксальним (лінгвістичний, вигуковий, жаргонізм); префіксальним (декореляція, антифраза, мікролінгвістика); суфіксально-префіксальним (безособовий, безпідметовий). Словотворчими нерідко виявляються й іншомовні префікси: де-, від-, без-, анти-, бі-, омо-, мікро-, макро-, пара-, пів-, моно-, полі-, дво-.
За загальними словотвірними моделями творяться терміни – складні слова. Їх можна поділити на кілька груп. До першої належать термінолексеми, утворені на основі чистого складання незалежних одне від одного слів: слова-паразити, слова-речення, слово-тип, мова-джерело, мова-основа. До другої належать терміни, утворені на основі інтерфіксного складання залежних одна від одної основ: милозвучність, ритмомелодика, психолінгвістика, словотвір, формотворення тощо. 
Знання словотвірних можливостей терміносистем дає змогу розмежовувати національні, інтернаціональні терміни та гібридні утворення, які відбивають ступінь засвоєння мовою тієї чи іншої морфеми. 
Розробляючи систему роботи з лінгвістичною термінологією, слід урахувати зміни в її лексичному складі, зумовлені бурхливими мовознавчими процесами в житті держави. Відбувається зміна термінологічних одиниць, що утворювали ядро української термінологічної системи. З’являється велика кількість нових лінгвістичних термінів (здебільшого слів іншомовного походження), що позначають нові явища в українському мовознавстві: інтернаціоналізм, деназалізація, омографи, інтерференція, поліглот, полісиндетон тощо. Унаслідок зазначеного вимагає ретельного перегляду кожен термін з тим, щоб він найточніше передавав сутність об’єктивно існуючих реалій.
Мовленнєві проблеми студентів, пов’язані із засвоєнням та використанням лінгвістичної термінології, є в своїй основі органічним продовженням проблем розвитку й функціонування літературної мови в цілому. Коріння їх в тривалому бездержавному існуванні української мови, її соціально неповноправному функціонуванні в тіні й під масовим впливом сусідніх мов (у нашому випадку російської). До них додаються ще й природні труднощі, пов’язані з дією міжмовної інтерференції, обумовленої певними історичними та соціальними причинами.
Формування фахової термінологічної компетенції можливе лише за умов побудови навчального процесу на засадах комунікативно-діяльнісного підходу до навчання мови, що забезпечує розвиток мовної особистості в процесі мовленнєвої діяльності, яка реалізується в спілкуванні. 
Таким чином, ознайомлення студентів-філологів з новою лінгвістичною термінологією потребує перегляду змісту й методики викладання таких дисциплін як сучасна українська літературна мова, лінгвістичний аналіз тексту, сучасне термінознавство, які забезпечили б засвоєння, розвиток і вдосконалення комунікативної компетенції студентів та сприяли б їхній професійній підготовці.

ВИСНОВКИ

У результаті проведеного нами лінгвістичного аналізу описано лексико-семантичну структуру лінгвістичної термінології в словотвірному аспекті, з’ясовано процеси її формування й розвитку на початку ХIХ ст. і на сучасному етапі. Виконуючи завдання дослідження, ми спиралися на теоретичну базу, пов’язану з такими проблемами вивчення лексичного складу мови науки, як розмежування термінології і загальнонаукової лексики, способи творення українських лінгвістичних термінів, поповнення досліджуваної терміносистеми запозиченнями з інших мов тощо.
1. У розвитку лінгвістичної термінологічної системи визначаємо три етапи, основними критеріями для виділення яких є: а) кількість термінів, зафіксованих на певний період у писемних джерелах, та можливість їхньої систематизації; б) наявність наукових досліджень, словників, підручників тощо; в) характер суспільно-історичних обставин, у яких розвивалася ця термінологія.
2. Процес свідомої номінації лінгвістичних понять, процесів і широкої фіксації термінів припадає на ХIХ ст. шляхом продуманих поетапних реформ, а не раптових кардинальних змін, узгодження нововведень із нормативними документами, послідовного усунення помилок, зумовлених стихійністю в період розбудови терміносистеми.
3. У наш час досліджувана термінологія є частиною спеціальної лексики української мови і становить гнучкі та рухомі термінологічні утворення, яким притаманні специфічні риси, що знайшли своє відображення в структурно-класифікаційних особливостях термінів. Кожне поняття має своє словесне оформлення і, перебуваючи за однією зі своїх ознак у логічному зв’язку з іншими поняттями, має певне місце в родо-видовій ієрархії термінів.
4. Лексична база української лінгвістичної термінології є різнорідною з погляду етимології лексем. Терміни-запозичення походять як із близькоспоріднених, так і неблизькоспоріднених мов. З неблизькоспоріднених відзначимо латинську, грецьку, німецьку, та французьку мови. Етимони більшості запозичених українських електротехнічних термінів – грецькі та латинські. 
5. Найпродуктивнішим способом творення лінгвістичних термінів є афіксація (близько 28% термінів), яка забезпечує однослівну деривацію за іменниковими та прикметниковими типами. Морфологічна деривація представлена такими способами творення лінгвістичних термінів: суфіксальний, префіксальний, суфіксально-префіксальний.
Суфікси серед словотвірних морфем відзначаються найвищим ступенем абстракції і приєднуються безпосередньо до основи. Для творення лінгвістичних термінів характерне використання таких слов’янських та іншомовних суфіксів: -ість, -ізм/-изм, -іj-, -ціj-, -аціj-, -н-, -к-, -тик-, -ов-.
Префікси, на відміну від суфіксів, модифікують переважно смислове, а не категорійне значення. Префіксація представлена таким набором формантів: де-, від-, без-, анти-, бі-, омо-, мікро-, макро-, пара-, пів-, моно-, полі-, дво-. Відбувається адаптація запозичених префіксів та префіксоїдів до системи українського словотвору.
Префіксально-суфіксальний спосіб є малопродуктивним при творенні досліджуваної термінології і представлений такими прикметниковими конфіксами:  без-...-н, без-...-ов-, від-... -н-.
6. Терміни-композити не є продуктивним способом творення лінгвістичних термінів. Аналіз термінів-композитів засвідчує, що вони утворюються з двох основ. Лінгвістиччні терміни-композити утворені за моделями, які історично склалися відповідно до внутрішніх закономірностей української мови. Юкстапозити є менш активними при творенні українських лінгвістичних термінів. 
7. Терміни, утворені синтаксичним способом, характеризуються прозорою мотивацією (у переважній більшості ТС), семантичною цілісністю, точністю передавання змісту поняття. Практика показує, що термінологію не можна обмежувати однослівними термінами, бо понад 72% лінгвістичних понять передаються різними типами словосполучень, серед яких надзвичайною продуктивністю відзначаються дво- та трикомпонентні словосполучення. Прикметники, наявні в ТС, відображають і підкреслюють визначальні властивості термінів-іменників. Компоненти лінгвістичних термінів-словосполучень об’єднані переважно підрядним зв’язком. Основний принцип побудови складених найменувань – конкретизація опорного компонента.
8. Поліаспектна характеристика української лінгвістичної термінології показує, що це складна і розгалужена система, процес формування якої триває. Особливості системної організації лінгвістичних термінів на структурному рівні обґрунтовують необхідність виділення досліджуваної термінології як окремої підсистеми загальнолітературної мови із низкою специфічних рис.
9. Результати дипломної роботи можуть бути використані у курсах з вивчення термінології. Фактичним матеріалом роботи можна скористатися для написання підручників з філологічних дисциплін та для укладання термінологічних словників, подальшого упорядкування сучасної української лінгвістичної термінології.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ

1. Баранник Д.Х. Семантична структура термінологічного словосполучення // Сучасні проблеми термінології та термінографії: Тези міжнародної наукової конференції / Київ, 2-4 лютого 2000 // Укладач З.У.Борисова. – К., КМУЦА, 2000. – С. 31 – 33. 
2. Барановська Л.В. Навчання студентів професійного спілкування. – Біла церква: Білоцерківський держ. аграрний ун-т, 2002. – 255 с. – Бібліогр.: с. 247-254.
3. Биржакова Е.Э., Войнова Л.А., Кутина Л.Л. Очерки по исторической лексикологии русского языка ХVШ века. Яз. контакты и заимствования. – Л.: Наука, 1972. – 431 с.
4. Блинова О.Й. Термин и его мотивированность // Терминология и культура речи. – М.: Наука, 1981. – С. 28 – 37.
5. Богуцька М.П. Структурно-словотворчі особливості української термінології // Склад і структура термінологічної лексики української мови. – К.: Наук. думка, 1984. – 190 с.
6. Бодуен де Куртене И.А. Избранные труды по общему языкознанию. – М.: Изд-во АН СССР, 1963. – Т. 2. – 391 с.
7. Бонелис М.Д. Общая характеристика лексического состава современной английской горнорудной терминологии и основные способы образования горных терминов: Автореф. дис…канд. филол. наук: 10.02.02 / 1 Моск. гос. пед. ин-т ин. языков. – М., 1962. – 24 с.
8. Будагов Р.А. История слов в истории общества. – М.: Просвещение, 1971. – 270 с.
9. Булаховський Л.А. Нариси із загального мовознавства. Серія друга // Вибрані праці: В 5 т. – К.: Наук. думка, 1975. – Т.1. – 214 с.
10. Бурячок А.А. Спільні словотворчі процеси в іменниковій термінології східнослов’янських мов // Науково-технічний прогрес і мова. – К.: Наук. думка, 1976. – 85 с.
11. Васильева А.Н. Курс лекций по стилистике русского языка. – М.: Просвещение, 1976. – 189 с.
12. Виноградов В.В. Основные типы лексических значений слова // Вопросы языкознания. – 1953. – № 5. – С. 3 – 29.
13. Виноградов В.В. Вступительное слово // Вопросы терминологии (Материалы Всесоюз. терминол. совещ.). – М., 1961. – С. 7.
14. Винокур Г.О. О некоторых явлениях словообразования в русской технической терминологии. // Труды Моск. ин-та истории, философии и лит. Сборник статей по языкознанию. – М., 1939 – Т. 5. – С. 3 – 54.
15. Ганич Д.І., Олійник І.С. Словник лінгвістичних термінів. – К.: Вища школа, 1985. – 360 с.
16. Головин Б.Н. Термин и слово // Термин и слово.– Горький: Изд-во Горьк. ун-та, 1980. – С. 3 – 12.
17. Городенська К.Г. Структура складних іменників у контексті семантичного синтаксису // Мовознавство. – 1988. – № 3. – С. 27 – 34.
18. Горпинич В.О. Відтопонімічні прикметники в українській мові: Питання теорії і історії словотвору. – К.: Вища школа, 1976. – 140 с.
19. Горпинич В.О. Сучасна українська літературна мова. Морфеміка. Словотвір. Морфонологія: Навчальний посібник. – К.: Вища школа, 1999. –    207 с.
20. Даниленко В.П. Русская терминология: Опыт лингвистического описания. – М.: Наука, 1977. – 246 с.
21. Жовтобрюх М.А. Мова української періодичної преси (кінець ХІХ – початок ХХ ст.). – К.: Наук. думка, 1970. – 303 с.
22. Земская Е.А. О парадигматических отношениях в словообразовании // Русский язык (Вопросы его истории и современного состояния): Виноградовские чтения 1-8.- М.: 1978. – С. 66 – 77.
23. Исаченко А.В. Некоторые вопросы лингвистической терминологии, в частности славянской // Известия АН СССР. Серия литературы и языка. – М.: Изд – во АН СССР, 1961. – Т. 20: Вып. 1. – С. 44 – 53.
24. Исаченко А.В. Термин-описание или термин-название? // Славянская лингвистическая терминология. – София: Издательство на Бьлгарската академия на науките, 1962. – С. 19 – 25.
25. Історична граматика української мови. – К.: Рад. школа, 1962. – 510 с.
26. Їжакевич Г.П. Українсько-російські мовні зв’язки радянського часу. – К.: Наук. думка, 1969. – 301 с.
27. Каган М.С. Человеческая деятельность. – М.: Политиздат, 1974. –  327 с.
28. Канделаки Т.Л. Значение терминов и системы значений научно-технических терминологий // Проблемы языка науки и техники. – М.: Наука, 1970. – С. 3 – 39.
29. Карпіловська Є.А. Типи одиниць суфіксальної підсистеми сучасної української літературної мови // Мовознавство. – 1998. – № 1. – С. 43 – 54.
30. Каспришин З.Е. Множественность словообразовательной мотивации в современном украинском языке: АКД. – К., 1989. – 17 с.
31. Клименко Н.Ф. Глибина слова української літературної мови // Структурні рівні і методи їх дослідження. – К.: Наук. думка, 1972. – С. 83 – 99.
32. Клименко Н.Ф. Морфологічна будова композитів // Морфологічна будова сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1975. – С. 5 – 34.
33. Клименко Н.Ф. Словотворча структура і семантика складних слів у сучасній українській мові. – К.: Наук. думка, 1984. – 251 с.
34. Клименко Н. Основи морфеміки сучасної української мови // Українська мова та література. – 2000. – № 29 – 32. – 94 с.
35. Ковалик І.І. Питання іменникового словотвору в східнослов’янських мовах в порівнянні з іншими слов’янськими мовами. – К.: Вид-во Львів. ун-ту, 1958. – 153 с.
36. Ковалик І.І. Словотворча категорія назв абстрактних понять у східнослов’янських мовах у порівнянні з іншими слов’янськими мовами // Питання слов’янського мовознавства. – Кн. 7, 8. – Львів, 1963. – 81 с.
37. Кодухов В.И. Введение в языкознание: Учебник для пед. ин-тов. – 2-е изд. – М.: Просвещение, 1987. – 285 с.
38. Кожина М.Н. О речевой системности научного стиля сравнительно с некоторыми другими. – Пермь, 1972.– С. 87 – 89.
39. Лейчик В.М. Люди и слова. – М.: Наука, 1982. – 176 с.
40. Лейчик В.М. Языки для специальных целей – функциональные разновидности современных развитых функциональных языков // Общие и частные проблемы функциональных стилей. – М.: Наука, 1986. – С. 28 – 43.
41. Лотте Д.С. Основы построения научно-технической терминологии. – М.: Изд-во АН СССР, 1961. – 158 с.
42. Лотте Д.С. Вопросы заимствования и упорядочения иноязычных терминов и терминоэлементов. – М.: Наука, 1982. – 149 с. 
43. Михайлюк В.О. Українська мова професійного спілкування // Дивослово. – 2004. – № 1. – С. 46-48.
44. Михайлюк В.О. Українська мова професійного спілкування // Дивослово. – 2004. – № 6. – С. 33-38.
45. Немченко В.Н. Словообразовательная структура имен прилагательных в русском языке: Спецкурс. – Горький: Изд-во Горьк. ун-та, 1973. – 139 с.
46. Огар Е.І. Українська друкарська термінологія: формування та функціонування: Автореф.дис... канд. філол. наук: 10.02.01 / НАН України, Ін-т укр. мови. – К., 1996. – 17 с.
47. Панько Т.І. Від терміна до системи: Становлення марксистсько-ленінської політекономічної термінології у східнослов’янських мовах. – Львів: Вища школа, 1979. – 146 с.
48. Панько Т.І. Українське термінознавство: Підручник для гуманітарних спеціальностей вузів. – Львів: Світ, 1994. – 216 с. 
49. Плющ М.Я. Словотворення на вивчення його в школі. – К.: Рад. школа, 1985. – 127 с.
50. Плющ П.П. Історія української літературної мови. – К.: Вища школа, 1971. – 423 с.
51. Пристайко Т.С. Лексико-номинативная организация специального текста. – Дніпропетровськ, УКО ІМА-прес, 1996. – 200 с.
52. Реформатский А.А. Что такое термин и терминология // Вопросы терминологии. – М.: Изд-во АН СССР, 1961. – С. 46 – 54.
53. Родзевич Н.С. Деякі словотворчі тенденції сучасної термінологічної лексики української, російської та інших європейських мов // Мовознавство. – 1963. – Т. 18. – С. 23 – 24.
54. Романова Л.Я. Формування професійного функціонального мовлення учнів ліцею при вивченні економічних дисциплін: Дис. ...канд. пед. наук: 13.00.04; – Захищена 13.09.2000. – К., 2000. – 221 с. – Бібліогр.: с. 175-198.
55. Русанівський В.М. Структура українського дієслова. – К.: Наук. думка, 1971. – 315 с.
56. Русская грамматика: В 2 т. / АН СССР. Ин-т русского языка. – М., 1982. – Т.1: Фонетика. Фонология. Ударение. Интонация. Словообразование. Морфология. –  783 с.
57. Склад і структура термінологічної лексики української мови. – К.: Наук. думка, 1984. – 163 с.
58. Симоненко Л.О. Формування української біологічної термінології. – К.: Наук. думка, 1991. – 149 с.
59. Скороходько Э.Ф. Форма и содержание определений в толковых словарях // Филологические науки. – 1965. – № 1. – С. 97 – 107.
60. Словотвір сучасної української літературної мови. – К.: Наук. думка, 1979. – 406 с.
61. Смирнов Л.Н. Відображення процесів інтернаціоналізації в лексико-словотвірній системі словацької літературної мови // Функціонування і розвиток сучасних слов’янських мов. – К.: Наук. думка, 1991. – С. 113 – 125.
62. Соссюр Ф. Курс общей лингвистики. – Екатеринбург: Изд-во Уральского ун-та, 1999. – 426 с.
63. Сторчал Л.В. Особенности обучения лингвистической терминологии в гуманитарных группах // Сучасні проблеми термінології та термінографії: Тези доп. міжнар. наук. конф., 2-4 лютого 2000 р. – К.: КМУЦА, 2000. – С. 23-25.
64. Струганець Л., Палихата Е., Пігур М. Українська мова (за професійним спрямуванням). Програма // Дивослово. – 2005. – № 8. – С. 38-42.
65. Суперанская А.В. Литературный язык и терминологическая лексика // Проблемы разработки и упорядочения терминологии в Академиях наук союзных республик. – М.: Наука, 1983. – С. 81 – 90.
66. Сучасна українська літературна мова / За ред. А.П.Грищенка. – К.: Вища школа, 1993. – 366 с.
67. Тихонов А.Н. Множественность словообразовательной структуры  слова и русская лексикография // Русский язык: Вопросы его истории и современного состояния. Виноградовские чтения 1-8. – М.: Наука, 1978. –        С. 31 – 40.
68. Толикина Е.М. Некоторые лингвистические проблемы изучения термина // Лингвистические проблемы научно-технической терминологии. – М.: Наука, 1970. – С. 53 – 67.
69. Толикина Е.Н. О системном соотношении терминологического сочетания и фразеологической единицы // Проблемы фразеологии. – М., Л.: Наука, 1964. – С. 150 – 172.
70. Улуханов И.С. Словообразовательная семантика в русском языке и принципы ее описания. – М.: Наука, 1977. – 256 с.
71. Шанский Н.М. Очерки по русскому словообразованию. – М.: Изд-во Моск. ун-та, 1968. – 310 с.
72. Шанский Н.М. Лексикология современного русского языка: Учеб. пособие для студентов пед. ин-тов. – 2-е изд. – М.: Просвещение, 1972. – 327 с. 73. Ющук І.П. Українська мова як навчальний предмет у вищій школі // Урок української. – 2004. – № 1. – С. 32-33.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1. Ганич Д.І., Олійник І.С. Словник лінгвістичних термінів. – К.: Вища школа, 1985. – 360 с.

ДОДАТКИ
Додаток А
Лекція з дисципліни „Основи термінознавства”
Тема: ВИКОРИСТАННЯ НАЯВНИХ У МОВІ СЛОВОТВІРНИХ МОДЕЛЕЙ ДЛЯ ТВОРЕННЯ НОВИХ ТЕРМІНОЛОГІЧНИХ ПОНЯТЬ (На прикладі лінгвістичної термінології)
План
1.	Поняття словотвірної структури слова.
2.	Морфологічні способи творення лінгвістичної термінології.
3.	Неморфологічні способи творення мовознавчих термінів.

Література
          1. Горпинич В.О. Сучасна українська літературна мова. Морфеміка. Словотвір. Морфонологія: Навчальний посібник. – К.: Вища школа, 1999. –    207 с.
          2.   Клименко Н.Ф. Система афіксального словотворення сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1973. – 168 с.
          3. Клименко Н.Ф. Морфологічна будова композитів // Морфологічна будова сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1975. – С. 5 – 34.
          4.  Клименко Н.Ф. Словоскладання. Абревіація // Словотвір сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1979. – С. 314 – 402.
          5. Ганич Д.І., Олійник І.С. Словник лінгвістичних термінів. – К.: Вища школа, 1985. – 360 с.
           1. Поняття словотвірної структури слова
 Кожна галузь науки має свій предмет дослідження, систему наукових понять і термінів, перевірені практикою методи дослідження. У 60-70-х роках  ХХ ст. словотвір уже набув цих якостей, тому сформувався як самостійна галузь мовознавства і посів важливе місце серед інших його розділів.
Термін  словотвір (дериватологія) має два значення: 1) процес творення похідних слів; 2) розділ мовознавства, який вивчає процес словотворення. 
Об’єктом дериватології є словотвірні процеси, словотвірні відношення, моделі, словотвірна база, форманти, словотвірне значення, словотвірний тип та словотвірна система.
Поняття мотивації (похідності) є головним для словотворення, бо, власне, співвідношення твірних і похідних слів становить сутність словотвірного процесу і словотвірного механізму. 
Основними ознаками похідних слів є: 1) наявність у складі слова похідної основи або кількох похідних основ, які вживаються без словотворчих морфем і мають самостійне лексичне значення; 2) наявність у слові певних словотворчих засобів, які можуть бути матеріально виражені або не виражені; 3) наявність семантичного зв’язку слова з іншим спільнокореневим похідним словом, можливість визначити його через семантику відповідного похідного.
Словотвірний аналіз повинен бути спрямований на вивчення словотвірної структури похідних слів передусім з синхронного погляду, на виокремлення безпосередніх складових: похідної (мотивованої) основи і форманта (якщо термін є простим словом), кількох похідних основ у поєднанні з формантами або без них (якщо термін – складне слово або складноскорочене), основного компонента і компонента-оформлювача (якщо термін – словосполучення). Отже, центральним питанням синхронного словотвірного аналізу є питання про відношення словотвірної мотивовації між словами, про розмежування похідних (мотивованих) і непохідних (немотивованих) одиниць. Вивченню цих питань приділяли увагу такі дослідники, як З.Каспришин, Т.Кияк, О.Кубрякова, Е.Скороходько, І.Улуханов та інші.
І.Улуханов визначає поняття словотвірної мотивовації як відношення між двома словами, для яких характерні такі ознаки: 1) обидва слова мають той самий корінь; 2) значення одного із слів або цілком входить у значення другого, або ж тотожне йому.
Специфіка словотвору накладає відбиток також на характер словотвірної парадигми, якщо її розглядати не як словотвірне гніздо, а як лише його частину – набір похідних від однієї твірної основи на одному ступені творення.

2. Морфологічні способи творення лінгвістичної термінології
Морфологічна деривація – основний спосіб словотворення в українській мові й один із найбільш продуктивних у сфері філології. Морфологічним способом утворено близько 32% українських лінгвістичних термінів – суфіксальних та префіксальних дериватів, префіксально-суфіксальних утворень, композитів, юкстапозитів.
Як відомо, більшість слів сучасної української мови утворюється морфологічним способом, у якому чільне місце посідає афіксація, тобто деривація за допомогою афіксальних морфем: префіксів, суфіксів, конфіксів. Моделей афіксального творення є дуже багато. У термінотворенні використовуються лише деякі з них. Вони стали основним чинником системної організації термінології, зокрема й лінгвістичної. Афікс завжди вміщує термін у певну матрицю схеми, тому його семантичне навантаження у зв’язку з цим інше, ніж у загальнонародній мові, конкретніше, чіткіше.
Більшість термінів-слів у сучасній українській лінгвістичній термінології утворена морфологічним способом словотвору, суть якого полягає  у  з’єднанні афіксальних морфем з коренем або похідною твірною основою в одне слово за певними словотвірними моделями, правилами, тенденціями, що існують у цій мові на різних етапах її розвитку.
Основне значення термінів, утворених морфологічним способом словотвору, виражене основою. Афікси мають здебільшого узагальнювальне значення. Вони вказують на належність названого лінгвістичним терміном поняття до певного виду понять.
Суфіксація є одним з основних способів творення лінгвістичних термінів. На відміну від префіксів суфікси приєднуються переважно до твірної основи, а не до слова. Наділяючи терміни, до складу яких вони входять, єдиним значенням або його відтінком, суфікси виконують семантичну функцію. Слід зауважити й про терміни з нульовим суфіксом, особливість яких полягає в тому, що вони можуть позначати мовні факти, напр.: абзац, діалект, модель, перифраз, сленг та ін.
В українській мові понад три сотні суфіксів, проте не всі вони беруть участь у творенні термінів, а лише деякі, серед яких: -ість, -ізм/-изм, -іj-, -ціj-,  -аціj-, -к-, -тик-, -н, -ов-. Значна частина лінгвістичних термінів постала суфіксальним способом на національній мовній основі за допомогою цих суфіксів.
Типовим для українських лінгвістичних термінів є словотвірний тип із суфіксом -ість, за допомогою якого від прикметникових (дієприкметникових) основ утворюються іменники жіночого роду для вираження ознаки абстрагованості від мовного явища або властивості чого-небудь, пор.: безособовий – безособовість, дієслівний – дієслівність, експресивний – експресивність, займенниковий – займенниковість.
Відносно продуктивним є словотвірний тип із суфіксом -к-, -тик-. За допомогою цього суфікса від іменних префіксальних і безпрефіксних основ утворюються терміни – іменники жіночого роду на позначення галузей мовознавства та мовних процесів. Наприклад: антропонім – антропоніміка, гідронім – гідроніміка, глосема – глосематика, етнонім – етноніміка, ідіома – ідіоматика.
Найпродуктивнішими із зазначених афіксів є прикметниковий суфікс -н-. За допомогою суфікса -н- від іменників утворюються прикметники, пор.: вокатив – вокативний, діалект – діалектний, жаргон – жаргонний, імператив – імперативний, інфінітив – інфінітивний, консонант – консонантний, морфема – морфемний, обставина – обставинний.
Для вираження різноманітних мовних процесів в українській лінгвістичній термінології використовуються іменники, реформовані на основі словотвірних типів із суфіксами -іj-, -цij-, -аціj-, напр.: афікс – афіксація, перфект – перфективація, префікс – префіксація,
сегмент – сегментація, суфікс – суфіксація.
          Типовим для українських лінгвістичних є словотвірний тип із суфіксами  -альн-, -ивн-, -ічн-/-ичн- на позначення мовних понять, напр.: афікс – афіксальний, диференц(-аціj) – диференціальний, структур(-а) – структуральний.
          Досить високою продуктивністю відзначаються відіменні прикметники із суфіксом -ивн-, що називають мовні поняття за процесуальною ознакою: атрибут – атрибутивний, денотат – денотативний, корелят – корелятивний, предикат – предикативний, сигніфікат – сигніфікативний.
          Також  на позначення мовних понять за процесуальною ознакою за допомогою суфіксів -ічн-/-ичн- від іменникових основ утворюються такі терміни-іменники: гідронім – гідронімічний, плотогон(-іj) – глотогонічний, етимолог(-іj) – етимологічний, ієрогліф – ієрогліфічний, метонім(-іj) – метонімічний, монолог – монологічний, морфолог(-іj) – морфологічний, орфограф(іj) – орфографічний, ритор(-ика) – риторичний,  просод(-іj) – просодичний, семант(-ика) – семантичний.
          Зустрічаються і терміни із суфіксом -ов-, утворені від іменникових основ, що позначають мовні поняття, напр.: вигук – вигуковий, вид – видовий, гнізд(-о) – гніздовий, звук – звуковий, знак – знаковий, особ(-а) – особовий, прикметник – прикметниковий, прислівник – прислівниковий.
Терміни, утворені за словотвірним типом із суфіксом -ізм/-изм, також походять від іменних основ і означають різноманітні мовні процеси, напр.: арго –  арготизм, діалект – діалектизм, жаргон – жаргонізм, консонант – консонантизм, структур(-а) – структуралізм, фразеолог(-іj) – фразеологізм.
Таким чином, модельований характер творення суфіксальних дериватів на позначення певних груп лінгвістичних понять, використання при цьому однотипних (переважно іменникових) основ свідчить про системність досліджуваної термінології.
Малопродуктивним способом творення українських лінгвістичних термінів є префіксація. Хоча префікси відіграють помітну роль у сучасному українському словотворі, захоплюючи частково й сферу словозміни, але префіксація не досить поширена в українській лінгвістичній термінології. Для сучасної української лінгвістичної термінології характерними є такі префікси та префіксоїди: де-, від-, без-, анти-, бі-, омо-, мікро-, макро-, пара-, пів-, моно-, полі-, дво-.
Іншомовний префікс де- (лат. de – через), що виражає заперечення, є продуктивним словотворчим засобом. Терміноутворення з цим формантом мають значення виконати дію, протилежну дії мотивувального дієслова, анулювати дію, яку називає мотивувальне дієслово, напр.: деетимологізація (мотивувальне етимологізація), декореляція (від кореляція), деназалізація (від назалізація), делексикалізація (від лексикалізація).
Формант від- надає прикметникам  значення спрямованості, віддалення, відокремлення, закінчення якоїсь дії. Лінгвістичних термінів, утворених за допомогою цього префікса, досить небагато: відіменний.
Невисокою продуктивністю відзначається формант анти-. Він називає мовні поняття і явища, що протиставляється тим, які названі твірними словами: антитеза, антифраза.
Префікс без- в основах прикметників вказує на протилежний напрям руху або результативність дії, напр.: безвідносний, безособовий.
Префіксоїд мікро- (гр. mikros – мало) має значення «дуже малий, найдрібніший» і називає галузі знань: мікролінгвістика. Цей формант не є продуктивним у творенні лінгвістичної термінології.
Малопоширений формант макро- (гр. macros – великий) відповідає поняттю «великий, який більший за основну одиницю мір, указану в другій частині слова»: макротопонім. 
Іншомовний префікс пара- входить до складу іменників, вживається для вираження значення сумісності, є малопоширеним у творенні лінгвістичної термінології, напр.: паралінгвістика.
До непродуктивних в українській термінології префіксоїдів належить  пів-, який виражає неповну ознаку: півустав.
Продуктивний у творенні іменників в українській лінгвістичній термінології формант омо- (гр. homos – однаковий), що передає значення «однаковий», напр.: омографи, омоморфеми, омофони, омоформи.
У похідних словах деяких типів виділяють афіксоїди, що виникли внаслідок делексикалізації і афіксалізації першого або другого компонента. Афіксоїди поділяються на префіксоїди та суфіксоїди. Вони функціонують у структурі слова як морфеми перехідного типу.
До найуживаніших префіксоїдів в українській лінгвістичній термінології можна віднести бі-, полі-, моно-, інтер-. Вони мають яскравий термінологічний характер і виділяються лише тоді, коли є відповідні безпрефіксні твірні основи або коли ті самі корені приєднують до себе інші префікси чи префіксоїди, використовуються майже тільки в мовознавчій термінології.
Префіксоїд інтер- (лат. inter – між) у лінгвістичній термінології позначає місце або простір між однаковими явищами, названими твірною іменною основою, напр.: інтерлінгва, інтернаціоналізм, інтерпозиція, інтерференція, інтерфікс.
Іншомовний формант моно- (гр. monos – один) у складі лінгвістичної термінології означає неподільність, напр.: монолог, моносемія, монофтонг, моносилабічний, моносемантичний.
Поширений префіксоїд полі- (гр. poly – багато) означає те, що складається з багатьох частин або має декілька ознак, напр.: поліглот, поліпредикативність, полісемія, полісиндетон, полісинтетичний.
          Іншомовний префіксоїд бі- (лат. bi від bis – двічі) у складі лінгвістичної термінології означає те, що складається з двох частин або має дві ознаки, напр.: білабіальний, білінгвізм. Цей префіксоїд не є високопродуктивним у творенні українських лінгвістичних термінів.
Серед інших типів афіксального творення префіксально-суфіксальний спосіб посідає важливе місце. У мовознавчій літературі його часто називають комбінованим. 
К.Городенська зазначає, що суфіксально-префіксальним способом утворилося небагато іменникових основ. Він охоплює малопродуктивні та непродуктивні словотвірні типи, які утворюють суфікси із префіксами прийменникового походження. У складі української лінгвістичної термінології є незначна кількість термінів, що утворилися внаслідок одночасного приєднання до твірної основи префіксів і суфіксів, які виконують у словах різну роль: префікси несуть здебільшого семантичне навантаження і переважно виражають уточнювальне значення, суфікси, маючи невисокий ступінь узагальненості, оформлюють похідні слова. Цей спосіб називають префіксально-суфіксальним, або конфіксальним.
Префіксально-суфіксальний спосіб відзначається невисокою продуктивністю у творенні української лінгвістичної термінології.
Значні труднощі для диференціації прикметників становить їхній семантичний і структурний зв’язок з твірними основами. Він виявляється в тому, що прикметникові основи, які мають префікси й суфікси, за значенням співвідносяться з прийменниково-іменниковими сполученнями (безособовий – без особи, віддієслівний – від дієслова, відіменний – від іменника), за структурою – з безпрефіксним прикметником: безособовий -особовий, віддієслівний – дієслівний, відіменний – іменний.
Множинність словотвірної мотивації – об’єктивне явище, що виникає в процесі дериватологічного аналізу конфіксальних утворень. У похідному слові замість однієї виявляється одночасно дві й більше цілком конкретних твірних основи. Власне префіксально-суфіксальні прикметники, обрамлені префіксом та суфіксом, об’єднуються в такі словотвірні типи:
1. Конфікс без-...-н- в основах прикметників указує на відсутність, заперечення того, що позначає твірне слово, напр.: без афікса→ безафіксний, без префікса → безпрефіксний, без відношення → безвідносний тощо. Основою для таких прикметників, як зауважує К.Городенська, слугують сполучення без + іменник у родовому відмінку. Слід зазначити, що без- ... -н- є не досить продуктивною словотворчою морфемою.
2.    Конфікс без-…-ов- в основах прикметників теж вказує на відсутність, заперечення того, що позначає твірне слово, напр.: безособовий, безпідметовий, безприйменниковий, безсполучниковий. Цей тип є найпродуктивнішою словотворчою морфемою.
3. Конфікс від-...-н- на позначення віддалення, відокремлення: віддієслівний, відіменний. Цей тип в лінгвістичній термінології лексично обмежений.
Конфіксальним способом  терміни мовознавчої сфери  утворюються від іменникових основ. За характером твірної основи всі терміни є відіменниковими.
Дослідження композитів має давні традиції. Поняття композит в українському мовознавстві відоме в широкому й вузькому розумінні. Широке трактування композитів полягає в розумінні їх як складних слів, утворених з двох або кількох слів, основ чи коренів, об’єднаних в одну лексичну одиницю, яка набула формально-граматичних і семантичних ознак окремого слова. У вузькому розумінні композити (лат. compositus – складник, складений з частин) – це складні слова, утворені основоскладанням. Саме в цьому розумінні тепер уживається термін композит на позначення слів, утворених складанням основ.
Значну групу термінів утворюють слова, які мають у своїй структурі дві й більше твірних основи. Їх, як відомо, називають композитами.
Поділ складних слів на композити і юкстапозити дослідники часто не визнають, але, як зауважує Н.Клименко, “при вивченні одного зрізу мови їх доцільно розрізняти для того, щоб виявити характерні тенденції словотвору певної мови, з’ясувати синтаксичну та семантичну основи формування різнотипних складних слів”.
Значний внесок у вчення про композити зробила Н.Клименко, яка вважає, що 10% словникового складу української мови становлять складні слова і що більшість із них утворено основоскладанням. На її думку, спершу виникло словоскладання, далі на його ґрунті сформувалося основоскладання, якому властивий більший ступінь зв’язку між компонентами. Дослідниця наголошує на тому, що композити утворюються не від будь-яких словосполучень, а лише від тих, “де є тісний зв’язок між його членами”.
Терміни-композити в українській лінгвістичній термінології посідають важливе місце, але  не є  продуктивним способом їхнього творення. Принципова відмінність між афіксацією і основоскладанням полягає в тому, що при афіксації лише один компонент має самостійне значення, інші ж компоненти відіграють службову роль, а композити утворюються шляхом об’єднання в одну лексичну одиницю двох або більше основ повнозначних слів.
Основоскладання відбувається як за допомогою сполучних морфем -о-,     -е-, так і без них, напр.: двокрапка, двомовність, звукопис, лінгвостилістика, милозвучність, психолінгвістика, ритмомелодика. Чимало термінів утворені чистим основоскладанням, тобто поєднанням лише основ, напр.: дієвідміна, дієприкметник, дієприслівник, післяйменник, словозміна, словотвір, словоформа, ціліснооформленість. Проте досить часто основоскладання супроводжується суфіксацією, пор.: багатозначний, двочленний, дієприкметниковий, дієприслівниковий, задньоязиковий, звуконаслідувальний, однозначний, однорідний, словоскладання, словосполучення. 
Аналіз термінів-композитів засвідчує, що вони утворюються  з двох основ. Однак є чимало таких, які мають більше основ. Цей спосіб малопродуктивний у творенні української лінгвістичної термінології.
Розглянуті вище трактування композитів в українському мовознавстві ґрунтувалися на тому, що ці складні слова утворені на основі словосполучення.
          Словоскладання – це спосіб творення слів у сучасній українській мові, що протиставляється способам творення простих слів, тобто таких, які мають тільки один корінь.
Українські складні лінгвістичні терміни (юкстапозити) – це лексичні одиниці, утворені поєднанням окремих слів для називання складних понять. Незалежно від того, із скількох слів складаються юкстапозити, вони виражають одне значення і становлять одну лексему.
Порівняно з композитами юкстапозити є менш активними у творенні лінгвістичних термінів.
Невелика кількість лінгвістичних термінів є складними словами – це іменники, які означають мовні поняття, напр.: слова-паразити, слова-речення, слово-тип, мова-джерело, мова-основа. Слід відзначити, що юкстапозиція в лінгвістичній термінології властива лише іменникам. Цей спосіб творення українських лінгвістичних термінів менш продуктивний, ніж основоскладання.

3. Неморфологічні способи творення мовознавчих термінів
До неморфологічних способів словотворення належать лексико-семантичний та синтаксичний. Суть лексико-семантичного способу словотворення полягає в тому, що слова набувають нових значень, переосмислюються. У навчально-науковій літературі цей спосіб ще називають семантичним, тобто коли термін утворюється лише внаслідок зміни семантики твірного слова. Для лексико-семантичного способу характерно, що в будові як похідного, так і твірного слова, не відбувається жодних змін, змінюється лише лексичне значення. На цій підставі можна зробити висновок, що лінгвістичній термінології не притаманний лексико-семантичний спосіб словотвору.
До синтаксичного способу словотворення відносять терміни-словосполучення. Їм належить важливе місце в структурі терміносистем. Багатокомпонентні термінологізовані утворення, часом досить розгорнуті галузево-професійні комплекси, особливо поширені в терміносистемах, пов’язаних зі складними мовознавчими галузями, серед яких, зокрема, – й лінгвістична.
Як засвідчує практика, термінологію не можна обмежувати однослівними термінами. У професійних підсистемах 68% спеціальних понять передають не окремі слова-терміни, а різні словосполучення.
Складені терміни, або термінологічні словосполучення становлять особливий різновид словосполучень. Їх класифікують відповідно до типу їхньої структури. Найхарактернішими для лінгвістичної термінології є такі структурні моделі двокомпонентних терміносполук:
1. Прикметник + іменник, які можна поділити на:
а) складені терміни, у яких прикметник і іменник мають термінологічний характер, напр.: абстрактні іменники, агентивне значення, агентивний суфікс, безособово-предикативні слова, безприсудкове речення, буттєве (екзистенціальне) речення, голосні звуки, голосові зв’язки, градаційні сполучники, граматична категорія, граматичне значення, давальний відмінок, двовидові дієслова, двоскладне речення, двосуб’єктні конструкції, дефектні слова, дробові числівники, другорядний присудок, екзистенціальне речення, заперечно-питальне речення, запозичене слово, зворотне узгодження, знахідний відмінок, ізольована фонема, неповне речення, неповне узгодження, непоширене речення, непродуктивні афікси, непрямий відмінок, непрямий додаток, непрямо-перехідні дієслова, нечленні прикметники, одиничні іменники, однокореневі слова, порівняльно-історичний метод та ін;
б) складені терміни, у яких іменник є терміном – виразником родового лінгвістичного поняття, а прикметник – загальновживане слово, напр.: активна лексика, бажальний спосіб, висячий дефіс, вищий ступінь, відкритий наголос, відкритий склад, вільне словосполучення, внутрішня мова, дихальна група, екзотична лексика, загальні іменники, закритий склад, масова комунікація, пряме питання, пустий префікс, розмовна лексика, слабке керування, традиційне мовознавство, чуже мовлення тощо;
в) складені терміни, у яких іменник – загальновживане слово, а прикметник є терміном, напр.: гіпотетична форма, готичне письмо, граматичний зв'язок, давноминулий час, діакритичний знак, доконаний вид, закриті структури, клична форма, комплективні відношення, комунікативна функція, минулий час, мовний портрет, недоконаний вид, нульова форма, офіційно-діловий стиль та ін.
Отже, переважну більшість двокомпонентних терміносполук, сформованих прикметником та іменником, становлять ті, у яких обидва слова мають термінологічний характер.
2. Друге місце серед двокомпонентних термінів-словосполучень посідають ті, що утворені за моделлю іменник + іменник. Це складені терміни, термінологічне значення яких виражене групою «іменник + іменник у формі род. в.», напр.: валентність слова, варіація фонеми, висота звука (тону), категорія безособовості, категорія виду, категорія особи, категорія ряду, категорія способу, категорія стану, категорія часу, класи дієслів, класифікація речень, культура мови, спорідненість мов, фігури мови, форми словозміни, функція мови, функції слова, частини мови, члени речення, ядро висловлення тощо.
Варто зазначити, що терміни моделі іменник + іменник можуть мати як безприйменникову, так і прийменникову структуру. У творенні таких складених термінів беруть участь прийменники з, за, напр.: крапка з комою, узгодження за змістом.
Серед двокомпонентних термінів-словосполучень зустрічаються і ті, що утворені за моделлю іменник + прикметник, напр.: атлас діалектологічний, гармонія голосних, карта діалектологічна, категорія граматична, категорія понятійна, структури гнучкі, структури негнучкі, стягнення голосних, твердість приголосних та ін.
Для лінгвістичної термінології характерні двокомпонентні терміносполучення, побудовані за моделлю числівник + іменник, напр.: друга палаталізація, друге повноголосся, три крапки, перша особа, перша відміна, перша палаталізація, третя особа, третя палаталізація.
Серед двокомпонентних терміносполук виділяють терміни, які утворюються за моделлю прикметник + прикметник, напр.: боковий приголосний, йотовані голосні, какумінальні приголосні, м’який приголосний, наголошений голосний, ненаголошений голосний, носові голосні, носові приголосні, передньоязикові приголосні, плавні приголосні, редуковані голосні, тематичний голосний, увулярні приголосні, фарингальні приголосні, фрикативні приголосні, язикові приголосні тощо.    
Широко представлені в лінгвістичній термінології трикомпонентні терміни-словосполучення. Ті з них, що утворені за моделлю прикметник + іменник + іменник, посідають одне з перших місць. Це складені терміни, у яких всі три слова мають термінологічний характер, напр.: актуальне членування речення, внутрішня форма слова, граматична форма слова, знакова теорія мови, ідентифікаційна функція фонем, іменні частини мови, інтегральні ознаки фонеми, складноафіксальний спосіб словотворення, складносуфіксальний спосіб словотворення, словниковий склад мови, стягнена форма прикметника  тощо.
В лінгвістичній термінології вживаються і терміни, утворені за моделлю прикметник + прикметник + іменник, напр.: власне українська лексика, невласне пряма мова, основний словниковий фонд, паралельні синтаксичні конструкції, складне синтаксичне ціле, складні синтаксичні конструкції, ускладнене просте речення, фразеологічно зв’язане речення.
У таких тричленних синтаксичних конструкціях перший прикметник виконує уточнювальну функцію. 
Модель іменник + прикметник + іменник в лінгвістичній термінології менш продуктивна, ніж попередні. Прикладами можуть бути такі лінгвістичні терміни: категорія суб’єктивної оцінки, мова міжнаціонального спілкування, спосіб дієслівної дії, теорія соціального договору, теорія трудових вигуків, форми суб’єктивної оцінки.
Серед трикомпонентних лінгвістичних термінів незначну частину становлять терміни, утворені за моделлю прикметник + іменник + прикметник, напр.:  підрядне речення наслідкове, підрядне речення означальне, підрядне речення підметове, підрядне речення порівняльне, підрядне речення присудкове, підрядне речення супровідне, підрядне речення умовне.
В лінгвістиці спостерігається тенденція до використання багатокомпонентних термінів-словосполучень. Це пояснюється прагненням передати нові диференційні ознаки поняття, надати терміну, який називає нове поняття, більшої семантичної точності.
Чотирикомпонентні поєднання утворюються за моделлю прикметник + іменник + прикметник + іменник, напр.: іменна частина складеного присудка, структурна схема простого речення.
Слід зазначити, що така модель виникає внаслідок додавання до двокомпонентної моделі (прикметник + іменник у наз. в.) іншої самостійної двокомпонентної моделі (прикметник + іменник у род. в.). Друга частина цієї чотирикомпонентної моделі має уточнювальний характер, напр.: іменний присудок – присудок, у якому основне лексичне значення виражається іменною частиною, а граматичне значення способу, часу, особи й числа – зв’язкою; іменна частина складеного присудка – та частина іменного складеного присудка, яка виражає його основне значення.
Це саме можна сказати й про модель іменник + іменник + прикметник + іменник, напр.: способи вираження граматичних значень, способи вираження синтаксичних відношень.
В українській лінгвістичній термінології малопродуктивними є модель прикметник + іменник + іменник + іменник: підрядне речення способу дії. 

Додаток Б
Практичне заняття  з курсу «Основи термінознавства»
Тема: СПОСОБИ СЛОВОТВОРУ ТЕРМІНОЛОГІЧНИХ ОДИНИЦЬ
Мета: поглибити знання про словотвірну структуру слова; навчити розрізняти морфологічні та неморфологічні способи творення лінгвістичних термінів; виховувати повагу до майбутнього фаху.
Методи: описовий, пояснювально-ілюстративний.

План
          1. Поняття словотвірної структури слова.
2.	Морфологічні способи творення лінгвістичної термінології.
3.	Неморфологічні способи творення мовознавчих термінів.

Література
          1. Горпинич В.О. Сучасна українська літературна мова. Морфеміка. Словотвір. Мор
фонологія: Навчальний посібник. – К.: Вища школа, 1999. –    207 с.
          2.   Клименко Н.Ф. Система афіксального словотворення сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1973. – 168 с.
          3. Клименко Н.Ф. Морфологічна будова композитів // Морфологічна будова сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1975. – С. 5 – 34.
          4.  Клименко Н.Ф. Словоскладання. Абревіація // Словотвір сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1979. – С. 314 – 402.
          5. Ганич Д.І., Олійник І.С. Словник лінгвістичних термінів. – К.: Вища школа, 1985. – 360 с.

          Законспектувати: Клименко Н.Ф. Словоскладання. Абревіація // Словотвір сучасної української мови. – К.: Наук. думка, 1979. – С. 314 – 402.
ЗАВДАННЯ
1.	Визначити, яким способом утворені лінгвістичні терміни:
Короткість, модальність, однозначність, предикативність, дієприкметниковий, дієприслівниковий, задньоязиковий, звуконаслідувальний, двоскладне речення, двосуб’єктні конструкції, дефектні слова, дробові числівники, другорядний присудок, екзистенціальне речення, заперечно-питальне речення, запозичене слово, зворотне узгодження, знахідний відмінок, ізольована фонема, неповне речення, неповне узгодження, макротопонім, паралінгвістика, інтернаціоналізм, словозміна, словоформа, лінгвостилістика..
           2. Розподілити терміни у дві колонки: перша – утворені морфологічним способом, друга – неморфологічним.
Делексикалізація, безпрефіксний, інтерпозиція, відіменний, психолінгвістика, безпідметовий, однорідний, багатозначний, прислівниковий, діалектизм, інтегральні ознаки, непродуктивні класи дієслів, оглушення приголосних, категорія граматична, спорідненість мов, редуковані голосні, словотвір, загальновживаний, двочленний, неповноголосся.
3. Дібрати по п’ять термінів, що утворені а) префіксацією;                        б) суфіксацією; в) основоскладанням.
4. Позначити рядок, у якому усі терміни утворені синтаксичним способом:
а) діакритичний знак, нуль звука, монолог;
б) полісинтетичний, сила звука, інтерпозиція;
в) словесний ряд, підрядне речення підметове, складне синтаксичне ціле.
5. Вказати, якого способу словотвору немає:
а) кореневий;
б) префіксальний;
в) суфіксальний;
г) безафіксний;
д) складання слів та основ.