РЕФЕРАТ

Магістерська робота: 114 с., 119 джерел

Досліджується вплив інформаційних технологій на людину. Проаналізовано основні визначення та поняття на перетині предметних областей інформаційної діяльності і кібернетики. Розглянуто історичні аспекти становлення інформаційної діяльності, висвітлено вплив інформатизації на розвиток інформаційної діяльності. Досліджено позитивні і негативні сторони кіборгізації людини. Проаналізовано стану інформаційних технологій у світі і Україні. З’ясовано процес виготовлення та використання інформаційних технологій у різних галузях. 

ІНФОРМАЦІЯ, ТЕХНОЛОГІЯ, МЕДИЦИНА, ПСИХОЛОГІЯ, КІБОРГІЗАЦІЯ, «АНТРОПОЛОГІЧНИЙ КРИЗА», ІНФОРМАТИЗАЦІЯ СУСПІЛЬСТВА, ШТУЧНІ ОРГАНИ, НАНОТЕХНОЛОГІЇ, ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ.

Тема: Інформаційна безпека людини в умовах інформатизації
ЗМІСТ
ВСТУП
Розділ 1. ВПРОВАДЖЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ В ЖИТТЯ ЛЮДИНИ
	4	
1.1.	 Інформаційні технології 	5	
1.2.	Взаїмозв’язок технологій і людини	27	
Розділ 2. ВПЛИВ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ НА ЛЮДИНУ		
2.1.    Впровадження інформаційних технологій в життя людини	43	
2.2.  Актуальність зростання інформаційних технологій у медицині	47
	
2.3.  Вплив інформаційних технологій на психіку та когнітивні процеси людини	77	
2.4. Актуальність зростання інформаційних технологій у військовій сфері	88
	
2.5.  Аналіз статистики інформаційних технологій у світі і Україні	101
	
2.6.   Аналіз філософської та соціокультурної проблеми	105	
ВИСНОВКИ	113	
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ	114	

ВСТУП

Сьогодні можна сміливо говорити про сімбіотичне співіснування людини і технологій. Високотехнологічні медіуми непомітно і м'яко обволікають нас, вплітаються в повсякденність, розширюють організми, стають плоттю, кров'ю і нервами. Зростаючись з технологіями, людина опиняється на порозі перетворення в кіборга. Це породжує різні течеї у соціумі, культурі та філософії. 
Процеси кіборгізаціі протікають в декількох напрямках. Перше з них знаходиться в біологічній площині і пов'язане з вирішенням проблем, викликаних втратою органів людського організму або частини їх функцій і заміною їх штучними імплантатами або імплантацією керуючих мікрочіпів. Зараз приблизно кожен десятий житель високорозвинених країн має синтетичні протези і імплантати - кардіостимулятори, дефібрилятори, серцеві клапани, колінні суглоби, не кажучи вже про силіконових доповненнях.
Технології стали продовженням людини, засобом розширення його фізичних здібностей та інтелектуальних можливостей, вони змінили саму топологію суб'єкта, стали виконувати роль тростини в руці сліпця. «Людина, що використовує для обмацування об'єкта зонд, парадоксальним чином локалізує свої відчуття не на кордоні руки і зонда (об'єктивно що розділяє його тіло і не його - зонд), а на кордоні зонда і об'єкта. Відчуття виявляється зміщеним, винесеним за межі природного тіла в світ зовнішніх речей. Зонд, включений в схему тіла і підлеглий руху, сприймається як його продовження і не об'єктивується ». Точно так само сучасні технології, у міру їх освоєння людиною, об'єктивуються їм все в меншій мірі.
З появою високих технологій непрохідний кордон між такими поняттями, як «техніка», «технологія» і «людина», почала розмиватися. Людина об'єктивує, втрачається його початковий статус того, хто керує, наприклад біотехнологія пропонує власні процеси тіла людини перепрограмувати на досягнення заданих результатів.

1.	ВПРОВАДЖЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ В ЖИТТЯ ЛЮДИНИ
1.1.	Інформаційні технології

Поняття “інформаційна технологія” (ІТ) у сучасному контексті набуває особливої багатогранності та поширюється на всі області діяльності людини, оскільки інформація, що трансформується у дані, знання, інформаційні та програмні продукти, технологічні винаходи – є невід’ємною частиною сьогодення. Тому для ефективного вивчення ІТ галузі необхідний усесторонній підхід, який дозволить об’єднати та узагальнити відомості ряду навчальних дисциплін, таких як “Комп’ютерні мережі та телекомунікації”, “Інформаційні системи і технології” та “Сучасні Інтернет-технології”.
Створення нового інформаційного продукту, як правило, вимагає видобування знань шляхом обробки і узагальнення різнотипних даних економічного характеру, отриманих із різних джерел. Ця задача може бути вирішена з різним ступенем ефективності та великими часовими затратами, документальними способами отримання знань, такими як методи математичної статистики. Проте, ці методи не дозволяють знаходити і видобувати знання з масивів даних, а високі вимоги до кваліфікації кінцевих користувачів обмежують їх використання. Розглянуті у посібнику експертні технології видобування знань та прийняття рішень – виявлення знань в базах даних (Knowledge Discovery in Databases), технологія аналітичної обробки даних в реальному часі (OLAP), технологія аналізу сховищ даних (Data Mining), нейромережні технології штучного інтелекту та експертні системи дозволяють з більшою ефективністю отримати знання на основі аналізу прихованих закономірностей у масивах даних та прийняти оптимальне у певній ситуації рішення, використовуючи сучасні програмні засоби.
 Тенденція об’єднання комп’ютерів у мережі на сьогоднішній день набула завершеного вигляду, що втілилось у активний розвиток ІТ комп’ютерних мереж і, в тому числі, всесвітньої мережі Інтернет, а також галузі електронної комерції.
Технологія – комплекс наукових та інженерних знань, втілених в способах і засобах праці, наборах матеріально-речових факторів виробництва, видах їх поєднання для створення певного продукту або послуги До сучасної технології висуваються наступні вимоги: високий ступінь поділу процесу на стадії (фази); системна повнота (цілісність) процесу, який повинен включати весь набір елементів, що забезпечують необхідну завершеність дій людини в досягненні поставленої мети; регулярність процесу і однозначність його фаз, що дозволяють застосовувати середні величини при охарактеризуванні цих фаз, а отже їх стандартизації і уніфікації; технологія є нерозривно пов’язаною із процесом – сукупністю дій, які виконуються в часі; технологічний процес здійснюється в штучних системах, створених для забезпечення реалізації певних потреб. Зазначені вище властивості визначають характеристики технологічних процесів: поділ процесу на внутрішні взаємозв’язані стани, фази, операції, що забезпечують оптимальну або близьку до оптимальної динаміку розвитку процесу, а також визначають раціональні межі вимог до персоналу, що працюватиме з даною технологією; координування і поетапне виконання дій та операцій, спрямованих на досягнення необхідного результату, причому послідовність дій базується на логіці функціонування і розвитку визначеного процесу; однозначність виконання наявних в технології процедур і операцій, що є неодмінною і вирішальною умовою досягнення результатів у відповідності з визначеними для цього нормами і нормативами.
Так можна інтерпретувати поняття технології в широкому сенсі. З іншого боку, в більш вузькому сенсі означення технології формулюється наступним чином:
Технологія – це набір способів, засобів вибору і здійснення керуючого процесу з множини можливих його реалізацій 
В основі будь-якого процесу лежить визначена технологія, до компонентів якої відносяться:
1) мета реалізації процесу;
2) предмет, що підлягає технологічним змінам;
3) способи і методи впливу;
4) засоби технологічного впливу;
5) впорядкованість і організація, які протиставлені стихійним процесам.
Інформація – довільні відомості про подію, сутність чи процес, що є об’єктом операцій сприйняття, перетворення, зберігання, використання та передачі Інформація використовується у всіх галузях людської життєдіяльності; будь-який взаємозв’язок і координація дій є можливими тільки завдяки інформації. Життєвий цикл інформації є досить коротким. Інформація виникає або при інтерпретації даних користувачем, або при передачі знань між користувачами чи при перетворенні знань у дані. Невелика тривалість циклу зумовлена відсутністю етапу збереження інформації, оскільки при інтерпретації інформації (тобто вже при сприйнятті і усвідомленні її) можливі наступні варіанти: приймається рішення і інформація втрачає свою значимість; інформація трансформується у нові знання.
В Законі України “Про інформацію” визначено наступні види інформації:
‑ статистична інформація;
‑ адміністративна інформація; 
‑ масова інформація;
‑ інформація про діяльність державних органів влади та органів місцевого і регіонального самоврядування;
‑ правова інформація;
‑ інформація про особу;
‑ інформація довідково-енциклопедичного характеру;
‑ соціологічна інформація.
 Існують інші способи класифікації інформації. Так, наприклад, структурною називається інформація, яку отримує суб’єкт через органи відчуття. Оперативна інформація циркулює між об’єктами матеріального світу і використовується в процесах управління в живій природі та суспільстві. Релевантна інформація (від англ. relevant – доцільний, той, що стосується справи) – відомості щодо певної людини, проблеми, мети, терміну тощо.
Інформаційний шум представляє собою повідомлення, непотрібне суб’єкту, незалежно від того, відоме воно йому чи ні. Внаслідок інформаційного перевантаження сучасного суспільства є важливим в кожному випадку розрізняти інформацію та інформаційний шум.
Найважливішими характеристиками інформації є точність, достовірність, повнота, актуальність, оперативність.
Точність інформації визначається припустимим рівнем її спотворення по відношенню до поставленого завдання. Достовірність інформації визначається її властивістю відображати реально існуючі об’єкти з необхідною точністю. Оперативність інформації характеризує її актуальність за умов зміни ситуації.
Обов’язкова вимога до інформації полягає в наявності її носія, джерела і приймача, а також встановленого каналу зв’язку між ними.
Особливе значення має здатність інформації перетворюватись на нові знання (процес розглянуто в попередньому розділі), які можуть бути використані для прийняття управлінських рішень і поповнень знань управлінського персоналу.
За ступенем стабільності інформацію можна поділити на постійну, умовно-постійну та змінну.
 Прикладами постійної інформації можуть бути такі величини як число π, міжнародна система одиниць СІ, тощо.
 Умовно-постійною є інформація, яка залишається незмінною певний, відносно великий проміжок часу (розклад руху поїздів, асортимент продукції, яку випускає фірма).
 Змінна інформація містить дані за відносно короткий період часу, які постійно оновлюються (прогноз погоди, курси валют).
 Операції, які здійснюють над інформацією, можна об’єднати у п’ять груп: збір, передача, зберігання, перетворення і споживання. Зберігання інформації передбачає наявність носія. Передача інформації здійснюється за наявності передавача, приймача і каналу зв’язку. Процес зберігання інформації теж можна вважати як передачу в часі. Обмін інформацією між двома і більше суб’єктами представляє собою комунікацію.
 Джерелами інформації можуть бути усні повідомлення, друковані та електронні документи, інші матеріальні носії інформації, повідомлення засобів масової інформації тощо.
 Інформацію можна розглядати в таких аспектах:
‑ з точки зору ефективності і придатності використання;
‑ її зміст, визначення зв’язків між окремими складовими;
‑ встановлення параметрів інформаційних потоків, форми подання інформації, її носії, способи систематизації і кодування.
Останній підхід пов’язаний з автоматизацією обробки інформації, що вимагає її структурування і формалізації опису. За режимами доступу інформація поділяється на рівні:
‑ цілком таємна (top secret);
‑ конфіденційна (conﬁ dential);
‑ таємна (secret);
‑ відкрита (unclassiﬁ ed).
Відкрита інформація доступна широкому загалу користувачів, таємна містить відомості, які становлять державну та іншу передбачену законом таємницю, розголошення якої може завдати шкоди особі, державі, суспільству. Конфіденційна інформація містить відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні юридичних та фізичних осіб і поширюються за їхньою згодою. Цілком таємна інформація є доступною чітко обмеженій групі осіб з відповідними повноваженнями.
Етапи розвитку інформаційних технологій. Інформаційні технології посідають чільне місце в нашому житті, тому це поняття є багатофункціональним та нечітким. Технологія в перекладі з грецької (techne) – мистецтво, майстерність, вміння, що є процесами. Під процесом будемо розуміти сукупність дій, які спрямовані на досягнення певної мети.
Процес визначається вибраною людиною стратегією і реалізовується за допомогою сукупності різноманітних засобів та методів. Наприклад, під технологією матеріального виробництва розуміють процес, який визначається як комплекс засобів і методів обробки, виготовлення, зміни стану, властивостей, форми сировини чи матеріалу.
Відповідно, застосовуючи різні технології до одного і того ж матеріалу, можна одержати різні продукти, оскільки технологія змінює первісний стан матеріалу з метою одержання нового матеріального продукту.
Оскільки інформація представляє собою один із найцінніших ресурсів суспільства, вона є не менш важливою, ніж традиційні матеріальні види ресурсів – нафта, газ, корисні копалини, тощо. Процес переробки інформації за аналогією з процесами переробки матеріальних ресурсів можна сприймати як технологію. Тоді справедливим буде таке означення:
Інформаційна технологія – це процес або сукупність процесів обробки інформації.
Оскільки на вході та виході ІТ є не матерія, і не енергія, а інформація, то: інформаційна технологія – це сукупність процесів, що використовує засоби та методи накопичення, обробки і передачі первинної інформації для отримання інформації нової якості про стан об’єкту, процесу або явища.
Ця інформація нової якості називається інформаційним продуктом. Схематично процес перетворення інформації в інформаційний, а пізніше і в програмний продукт, можна проілюструвати наступним чином. Під загрозами будемо розуміти сукупність факторів, які створюють небезпеку для цінної інформації, а саме: можливість несанкціонованого доступу і/або розповсюдження.
Властивості інформаційної технології і вимоги до неї Інформаційна технологія представляє собою комплекс збору, передачі, обробки, збереження і доведення до користувача інформації, що реалізована сучасними засобами. Ці принципово нові засоби і методи обробки даних об’єднуються в цілісні технологічні системи і забезпечують практично всі функції ІТ.
Основними характеристиками ІТ є:
‑ об’єктом обробки є дані;
‑ метою обробки є отримання інформації;
‑ засобами реалізації процесу в ІТ є програмні, апаратні, програмно-апаратні обчислювальні комплекси;
‑ процеси обробки даних розділяються на операції у відповідності з даною предметною областю;
‑ вибір керуючих дій процесами обробки здійснюється особами, що приймають рішення;
‑ критерієм оптимізації процесу обробки є своєчасність подання інформації користувачу, її достовірність, надійність, зрозумілість та повнота.
Інформаційна технологія як система має наступні властивості:
‑ доцільність;
‑ наявність компонент і структури;
‑ взаємодія з зовнішнім середовищем; 
‑ цілісність;
‑ розвиток в часі.
В загальній концепції інформаційної технології є діалектичний взаємозв’язок – розвиток інформаційної технології вимагає вдосконалення засобів, які її забезпечують і, навпаки, поява певних засобів вимагає створення нових прийомів, методів і способів. Однією з найважливіших вимог до методології проектування інформаційної технології є забезпечення динамічності її структури і функцій. Тому значний інтерес має визначення інваріантів технологій, тобто опорних структур даних і процесів, які можуть бути досить стабільними властивостями і характеристиками гнучкої інформаційної технології. Очевидно, що це вимагає глибокого вивчення можливостей, як сучасних і перспективних засобів обчислювальної техніки і програмного забезпечення, так і технологічних процесів в даній предметній області та їх технічного оснащення. До сучасних інформаційних технологій висуваються наступні вимоги:
‑ забезпечення реалізації процесів циркуляції і обробки інформації за заданими критеріями їх ефективності, вартості і термінів обробки;
‑ включення повного набору блоків переробки інформації та інформаційно-технологічних процесів в їх взаємозв’язку з нормативами їх виконання;
‑ включення апаратно-програмних засобів підтримки інформаційно-технологічних процесів;
‑ визначення організаційної структури, яка має забезпечити планування і нормування процесів циркуляції і обробки інформації;
‑ включення методів реалізації процесів циркуляції і обробки інформації їх документування і контролю;
‑ визначення форм програмних і технологічних документів;
‑ визначення порядку освоєння і впровадження інформаційних технологій, а також використання її як бази для адаптації засобів автоматизації до умов зовнішнього середовища;
‑ опис засобів, які реалізують перелічені вимоги;
‑ наявність очевидних переваг порівняно з існуючими технологіями для впровадження інформаційних технологій.
Крім того, для оцінювання їх ефективності часто використовують наступні критерії:
‑ досягнення функціональної повноти;
‑ оперативність(своєчасність) обробки даних;
‑ своєчасність надходження інформації до користувача.
Інформаційна технологія повинна давати можливість оцінити вплив рішень, які приймаються при створенні інформаційної технології на підвищення ефективності тих процесів, що вона обслуговує, оскільки інформаційні процеси є вторинними відносно основних процесів даної предметної області.
Загальний принцип вибору критеріїв полягає у чіткій відповідності між метою, яка повинна бути досягнута і визначених критеріїв ефективності.

Структура інформаційної технології. Інформаційні процеси та інформаційні технології, що їх обслуговують, поділяють на наступні компоненти:
‑ Інформаційно-технологічна система
Це спеціалізована частина системи більш високого рівня, яка реалізує процеси збору, обробки, збереження, передачі даних користувачам, створена з метою забезпечення ефективності реалізації інформаційних функцій в даній предметній області, і яка складається з взаємодіючих функцій таких підсистем:
‑ технологічної – мовні засоби ІТ, методологічне забезпечення ІТ, технологічне середовище: сценарії і діаграми, регламенти; методи і режими обробки даних, моделі предметної області;
‑ матеріально-технологічної – комплекси обчислювальних засобів (термінальні комплекси, ПК, мережі, спеціальні обчислювальні системи), програмні комплекси спеціального і загального призначення, апаратно-програмні комплекси та ін.
‑ ергономічної –  люди (оператори, програмісти, користувачі), психофізіологічні вимоги до користувачів, ергономічні характеристики окремих технологічних операцій;
‑ організаційної – форми і методи організації технологічних процесів, функції робочих місць, структура мережі робочих місць, регламентація прав доступу до баз даних і знань, характеристики часових циклів;
‑ інформаційної – бази даних та знань, початкова вхідна інформація, керуючі дані, моделі потоків інформації в даній предметній області, дані як проміжні результати, тощо;
‑ економічної – економічні цілі обробки даних, обмеження, ресурси для впровадження.
Таким чином, інформаційно-технологічні системи розглядаються як сукупність технологічних операцій обробки даних, що організовані в різні технологічні процеси для досягнення локальних і глобальних цілей і орієнтованих на ефективне функціонування системи, для якої створюються і в склад якої входять інформаційні технології. Центральними компонентами тут є: 
‑ предметна область;
‑ користувачі;
‑ інформаційно-обчислювальні та програмні комплекси.
Інформаційно-технологічні процеси (ІТП) Представляють собою сукупність технологічних операцій і технологічних модулів переробки даних, структурованих згідно вимог ефективного досягнення будь-якої однієї з цілей функціонування ІТ, що обслуговує дану предметну область. ІТП складаються з підпроцесів, що об’єднані в структури необхідної складності. При класифікації інформаційно-технологічних процесів необхідно врахувати:
‑ загальна класифікація ІТП є лише базою для створення структури ТП і конкретизується при врахуванні цілей, наявних засобів, області застосування та інших факторів;
‑ кожній з цілей інформаційної технології відповідає технологічний процес, а узагальненим цілям – структура цього технологічного процесу;
‑ структура інформаційно-технологічного процесу має бути гнучкою і допускати модифікацію;
‑ класифікація інформаційно-технологічного процесу визначається предметною областю;
До основних властивостей інформаційно-технологічного процесу відносять:
‑ декомпозицію на складові;
‑ можливість створення структур;
‑ фіксацію цілей виконання;
‑ можливість вибору при виконанні альтернативних складових інформаційної технології;
‑ часткову впорядкованість складових процесу в часі;
‑ розподіл операцій в часі і просторі.
Інформаційна технологія автоматизації процесу аналізу інформації з використанням програмного забезпечення. Практика використання інформаційних технологій для моделювання та автоматизації підтримки прийняття рішень в управлінні соціальноекономічними процесами тісно пов’язана із постійним розв’язанням задач аналізу значних обсягів інформації. Особливої актуальності аналіз інформації набуває при потребі прийняття рішень для управління різними процесами. Прикладом може служити аналіз значних обсягів економічної інформації.
Для його проведення можуть використовуватись методи, що ґрунтуються на основі інструментальних засобів та успішно застосовуються для складного аналізу статистичних даних шляхом прямого програмування інструментальними мовами. При цьому спочатку будуються економікоматематичні моделі, а потім – здійснюється їх комп’ютерна реалізація з використанням інструментальних засобів – мов програмування, серед яких необхідно відзначити мову R.
Інша група методів аналізу значних обсягів економічних даних ґрунтується на використанні пакетів прикладного програмного забезпечення. Так, наприклад, для систематизованої обробки значних обсягів табличних даних на ПК під управлінням операційних систем сімейства Microsoft Windows використовуються процесори електронних таблиць (ЕТ) Microsoft Excel, спеціалізовані програмні пакети StatSoft Statistica, StatGraphics Plus, SPSS SigmaPlot та інші. Зазначені програмні засоби мають потужні можливості обробки та аналізу даних, проте їх спільними недоліками є орієнтованість виключно на роботу під управлінням операційних систем сімейства MS Windows та порівняно висока вартість ліцензій на офіційне використання.
Для систематизованої обробки значних обсягів табличних даних на персональних комп’ютерах під управлінням операційних систем сімейства Linux використовуються наступні процесори електронних таблиць (ЕТ): OpenOfﬁ ce.org Calc, ABS, Gnumeric, KSpread та ряд інших. Перевагами цих програмних засобів є відкрита ліцензія на використання і, відповідно, відсутність витрат на програмне забезпечення та широкі можливості.
Особливістю процесора ЕТ OpenOfﬁ ce.org Calc є використання значної кількості вбудованих функцій, команд запису, створення і редагування макрозасобів; засобів для побудови і редагування графічних залежностей. Разом з цим, процесор ЕТ OpenOfﬁ ce.org Calc підтримує імпорт, обробку і збереження даних у форматах файлів процесора ЕТ Microsoft Excel – файлах формату *.xls.
OpenOfﬁ ce.org Calc обробляє дані з використанням вбудованих функцій різних категорій, включаючи статистичні та фінансові, які можна використовувати у формулах для складного аналізу даних. Засоби макропрограмування значно розширюють можливості обробки даних, автоматизують окремі процедури і полегшують роботу користувача. При цьому у програмі процесора ЕТ OpenOfﬁ ce.org Calc підтримується версія мови програмування Basic, є вбудована можливість, окрім створення і застосування макросів, ще й написання власних підпрограм і модулів.
Програмний засіб Gnumeric має вбудовану значну кількість (понад 520) функцій, згрупованих у категорії: фінансові, дата/час, математичні, статистичні, інформаційні, бази даних, рядок, логічні, випадкові числа, теорія чисел, пошук, комплексні, операції з бітами, інженерні, Ерланг, Gnumeric. Всі вони можуть успішно використовуватися на практиці для автоматизації обчислень у електронних таблицях, в тому числі для аналізу інформації.
Історія розвитку ІТ. Стрiмкий розвиток цифрової обчислювальної технiки (ОТ) та становлення науки про принципи її побудови i проектування розпочалося в 40-х роках ХХ-го сторiччя, коли технiчною базою ОТ стала електронiка, потiм мiкроелектронiка, а основою для розвитку архiтектури комп'ютерiв (електронних обчислювальних машин ЕОМ) - досягнення в галузi штучного iнтелекту.
До цього часу протягом майже 500 рокiв цифрова обчислювальна технiка зводилася до найпростiших пристроїв для виконання арифметичних операцiй над числами. Основою практично усiх винайдених за 5 столiть пристроїв було зубчате колесо, розраховане на фiксацiю 10 цифр десяткової системи числення.
Перший у свiтi ескiзний малюнок тринадцятирозрядного десяткового пiдсумовуючого пристрою на основi колiс iз десятьма зубцями належить Леонардо да Вiнчi (Leonardo de Vince, 1452-1519). Вiн був зроблений в одному iз його щоденникiв (учений почав вести щоденник ще до вiдкриття Америки в 1492 р.).
У 1623 р. через понад 100 рокiв пiсля смертi Леонардо да Вiнчi нiмецький вчений Вiльгельм Шиккард (Wilhelm Schikkard, 1592-1636) запропонував своє рiшення тiєї ж задачi на базi шестирозрядного десяткового обчислювача, що складався також iз зубчатих колiс, розрахованого на виконання додавання, вiднiмання, а також табличного множення та дiлення. Обидва винаходи були виявленi тiльки в наш час i обидва залишилися тiльки на паперi.
Першим реально здiйсненим i ставшим вiдомим механiчним цифровим обчислювальним пристроєм стала "паскалiна" великого французького вченого Блеза Паскаля (Blaise Pascal, 1623-1662) - 6-ти (або 8-ми) розрядний пристрiй на зубчатих колесах, розрахований на пiдсумовування та вiднiмання десяткових чисел (1642 р.).
Через 30 рокiв пiсля "паскалiни" у 1673 р. з'явився "арифметичний прилад" Готфрiда Вiльгельма Лейбнiца (Gottfried Wilhelm Leibniz, 1646-1716) - дванадцятирозрядний десятковий пристрiй для виконання арифметичних операцiй, включаючи множення i дiлення, для чого, на додаток до зубчатих колiс використовувався схiдчастий валик. "Моя машина дає можливiсть виконувати множення i дiлення над величезними числами миттєво" - iз гордiстю писав Лейбнiц своєму другу.
Про машину Лейбнiца було вiдомо в бiльшостi країн Європи. У цифрових електронних обчислювальних машинах, якi з'явилися понад два столiття потому, пристрiй, що виконує арифметичнi операцiї (той же самий, що i "арифметичний прилад" Лейбнiца), одержав назву арифметичного. Пiзнiше, зi збiльшенням логiчних дiй, його стали називати арифметико-логiчним.
Вiн став основним пристроєм сучасних комп'ютерiв. Таким чином, два генiї XVII столiття, установили першi вiхи в iсторiї розвитку цифрової обчислювальної технiки. Заслуги В.Лейбнiца, однак, не обмежуються створенням "арифметичного приладу". Починаючи зi студентських рокiв i до кiнця життя вiн займався дослiдженням властивостей двiйкової системи числення, що стала надалi, основною при створеннi комп'ютерiв. Вiн надавав їй деяке мiстичне значення i вважав, що на її базi можна створити унiверсальну мову для поясненя явищ свiту i використання у всiх науках, у тому числi у фiлософiї. Збереглося зображення медалi, намальоване В.Лейбнiцем у 1697 р., що пояснює спiввiдношення мiж двiйковою i десятковою системами числення.
Пройшло ще понад сто рокiв i лише наприкiнцi XYIII сторiччя у Францiї були здiйсненi наступнi кроки, що мають принципове значення для подальшого розвитку цифрової обчислювальної технiки - "програмне" за допомогою перфокарт керування ткацьким верстатом, створеним Жозефом Жакардом (Joseph Jacquard, 1752-1834) i технологiя обчислень при ручному рахунку, запропонована Гаспаром де Пронi (Gaspar de Prony, 1755-1838), котрий розподiлив числовi обчислення на три етапи: розробка чисельного методу обчислень, який зводив рiшення задачi до послiдовностi арифметичних операцiй, складання програми послiдовностi арифметичних дiй, проведення власне обчислень шляхом арифметичних операцiй над числами вiдповiдно до складеної програми. Цi два нововведення були використанi англiйцем Чарльзом Беббiджем (Charles Babbege, 1791-1881), котрий здiйснив якiсно новий крок у розвитку засобiв цифрової обчислювальної технiки - перехiд вiд ручного до автоматичного виконання обчислень по складенiй програмi. Ним був розроблений проект Аналiтичної машини - механiчної унiверсальної цифрової обчислювальної машини з програмним керуванням (1830-1846 рр.). Машина включала п'ять пристроїв (як i першi ЕОМ, що з'явилися 100 рокiв по тому): арифметичний (АП), запам'ятовуючий (ЗП), керування, вводу, виводу. АП будувався на основi зубчатих колiс, на них же пропонувалося реалiзувати ЗП (на 1000 50-розрядних чисел!). Для вводу даних i програми використовувалися перфокарти. Передбачувана швидкiсть обчислень - додавання i вiднiмання за 1 сек, множення i дiлення - за 1 хв. Крiм арифметичних операцiй була команда умовного переходу.
Програми для розв'язання задач на машинi Беббiджа, а також опис принципiв її роботи були складенi Адою Августою Лавлейс - дочкою Байрона (Ada Augusta Lavelace, 1816-1852).
Були створенi окремi вузли машини. Всю машину через її громiздкiсть створити не вдалося. Тiльки зубчатих колiс для неї знадобилося б понад 50000. Змусити таку махину працювати можна було тiльки за допомогою парової машини, що i намiчав Беббiдж.
Цiкаво зазначити, що у 1870 р. (за рiк до смертi Беббiджа) англiйський математик Джевонс сконструював (мабуть, першу у свiтi) "логiчну машину", що дозволяла механiзувати найпростiшi логiчнi висновки.
В Росiї про роботу Джевонса стало вiдомо в 1893 р., коли професор унiверситету в Одесi I.Слешинський опублiкував статтю "Логiчна машина Джевонса" ("Вiсник дослiдної фiзики та елементарної математики", 1893 , р.7).
"Будiвельниками" логiчних машин у дореволюцiйнiй Росiї стали Павло Дмитрович Хрущов (1849-1909) i Олександр Миколайович Щукарєв (1884-1936), якi працювали в навчальних закладах України.
Першим вiдтворив машину Джевонса професор П.Д.Хрущов. Примiрник машини, створений ним в Одесi, одержав "у спадщину" професор Харкiвського технологiчного iнституту Щукарьов, де вiн працював починаючи з 1911 р. Вiн сконструював машину наново, привнесши в неї цiлий ряд удосконалень i неодноразово виступав iз лекцiями про машину i про її можливi практичнi застосування. Одну з лекцiй було прочитано в 1914 р. у Полiтехнiчному музеї в Москвi. Присутнiй на лекцiї проф. А.Н.Соков писав:
"Якщо ми маємо арифмометри, що складають, що вiднiмають, що множать мiльйоннi цифри поворотом важеля, то, очевидно, час потребує мати логiчну машину, спроможну робити безпомилковi висновки й умовиводи одним натисканням вiдповiдних клавiш. Це збереже масу часу, залишивши людинi галузь творчостi, гiпотез, фантазiї, натхнення - душу життя". Цi пророчi слова були сказанi в 1914 р.! (Журнал "Вокруг света", № 18, статья А.Н.Сокова "Мыслительная машина").
Слiд зазначити, що самий Джевонс, першостворювач логiчної машини, не бачив для неї яких-небудь практичних застосувань.
На жаль, машини Хрущова i Щукарьова не збереглися. Проте, у статтi "Механiзацiя мислення (логiчна машина Джевонса)", опублiкованiй професором О.М.Щукарьовим у 1925 р. ("Вiсник знання", № 12), дається фотографiя машини сконструйованої Щукарьовим i її достатньо докладний опис, а також, що дуже важливо - рекомендацiї по її практичному застосуванню.
Таким чином, у Алана Тьюринга, який опублiкував в 1950 р. статтю "Чи може машина мислити?" були попередники в Українi, що цiкавилися цим питанням.
Генiальну iдею Беббiджа здiйснив Говард Айкен (Howard Aiken, 1900-1973), американський учений, що створив у 1944 р. перший в США релейно-механiчний комп'ютер. Його основнi блоки - арифметики i пам'ятi були виконанi на зубчатих колесах!
Якщо Беббiдж набагато випередив свiй час, то Айкен, використавши тi ж зубчатi колеса, у технiчному планi використовував застарiлi рiшення. Ще на десять рокiв ранiше, у 1934 р. нiмецький студент Конрад Цузе (Konrad Zuse, 1910-1995), що працював над дипломним проектом, вирiшив зробити (у себе вдома) цифрову обчислювальну машину з програмним керуванням i з використанням - вперше у свiтi! - двiйкової системи числення. У 1937 р. машина Z1 (Цузе 1) запрацювала! Вона була двiйковою, 22-х розрядною, iз плаваючою комою, iз пам'яттю на 64 числа i чисто механiчною (ричажною)!
У тому ж 1937 р., коли запрацювала перша у свiтi двiйкова машина Z1, Джон Атанасов (John Atanasoff, 1903-1963) болгарин за походженням, що жив у США, почав розробку спецiалiзованого комп'ютера, вперше у свiтi застосувавши електроннi лампи (300 ламп).
Пiонерами електронiки виявилися й англiйцi - у 1942-43 роках в Англiї за участю Алана Тьюринга (Alan Turing, 1912-1954) була створена обчислювальна машина "Колоссус". У нiй було 2000 електронних ламп! Машина призначалася для розшифровування радiограм нiмецького вермахту. Роботи Цузе i Тьюринга були секретними. Про них в той час знали небагато. Вони не викликали будь-якого резонансу у свiтi. I лише в 1946 р. коли з'явилася iнформацiя про електронну обчислювальну машину (ЕОМ) "ЕНIАК" (Electronic Numerical Integrator and Computer - електронний цифровий iнтегратор i комп'ютер), створену в США Д.Мочлi (John Mauchly, 1907-1986) та П.Еккертом (Presper Echert, 1919-1995), перспективнiсть електронної технiки стала очевидною (в машинi використовувалося 18 тис.електронних ламп i вона виконувала майже 3 тис. операцiй за сек). Проте машина залишалася десятковою, а її пам'ять складала лише 20 слiв. Програми зберiгалися поза межами оперативної пам'ятi.
Завершальну крапку в створеннi перших ЕОМ поставили, майже одночасно, у 1949-52 рр. вченi Англiї, Радянського Союзу i США, якi створили ЕОМ iз програмою, що зберiгалася у пам'ятi: Морiс Уiлкс - ЕДСАК (Maurice Wilkes, 1913, Electronic Delay Storage Automate Computer EDSAC) - електронний автоматичний комп'ютер на лiнiях затримки, 1949 р.; Сергiй Лебедєв (1902-1974) - Мала електронно лiчильна машина "МЭСМ", 1951 р.; Iсаак Брук - М1, 1952 р.; Джон Мочлi i Преспер Еккерт, Джон фон Нейман - ЕДВАК (John von Neumann, 1903-1957, Electronic Discrete Variable Computer EDVAC) 1952 р.
Протягом механiчного, релейного i на початку електронного перiоду розвитку цифрова обчислювальна технiка залишалася галуззю технiки, науковi основи якої тiльки дозрiвали.
Першими складовими майбутньої науки, якi надалi були використанi для створення основ теорiї обчислювальних машин, стали дослiдження двiйкової системи числення, проведенi Лейбнiцом (XYII сторiччя), алгебра логiки, розроблена Джорджем Булем (XIХ сторiччя), абстрактна "машина Тьюринга", запропонована генiальним англiйцем у 1936 р. для доказу можливостi механiчної реалiзацiї будь-якого алгоритму, що має рiшення, теоретичнi результати Шеннона, Шестакова, Гаврилова (30-i роки ХХ ст.), якi об'єднали електронiку з логiкою.
Принципи побудови комп'ютерiв, висловленi Еккертом i Нейманом (США, 1946 р.) i, незалежно, Лебедєвим (СРСР, 1948 р.) стали завершенням першого етапу розвитку науки про комп'ютери.
Цифрова обчислювальна технiка в цей час була ще недосконалою i багато в чому поступалася аналоговiй, що мала у своєму арсеналi механiчнi iнтегратори, машини для рiшення диференцiйних рiвнянь та iн.
В СРСР, у тому числi в Українi, поняття "обчислювальна технiка" довгий час використовувалося як для позначення технiчних засобiв, так i науки про принципи їхньої побудови i проектування.
Проте, на наступному етапi цифрова технiка зробила безпрецендентний ривок за рахунок iнтелектуалiзацiї ЕОМ, у той час як аналогова технiка не вийшла за рамки засобiв для автоматизацiї обчислень.
Подальшому розвитку цифрової технiки сприяв розвиток в другiй половинi ХХ ст. науки про комп'ютери. Науковi основи цифрових ЕОМ у цей час поповнилися теорiєю цифрових автоматiв, основами програмування, теорiєю штучного iнтелекту, теорiєю проектування ЕОМ, комп'ютерними технологiями рiзноманiтних iнформацiйних процесiв, що забезпечили становлення нової науки, яка отримала назву "Computer Science" (комп'ютерна наука) у США i "iнформатика" у Європi. Великий внесок у її розвиток зробили вченi України про що буде сказано нижче.
Термiн "iнформатика" стосувався науки про отримання, передачу, збереження й опрацювання iнформацiї. У свою чергу, її подiляли на теоретичну i прикладну.
Теоретична iнформатика включала математичне моделюванням iнформацiйних процесiв. Прикладна охоплювала питання побудови та проектування ЕОМ, мереж, мультимедiа, комп'ютернi технологiї iнформацiйних процесiв та iн. Головною науковою базою прикладної iнформатики були електронiка (мiкроелектронiка) i теорiя штучного iнтелекту.
Слiд зазначити, що в галузi штучного iнтелекту, незважаючи на багато досягнень, ми стоїмо лише на самому початку розвитку цього важливого наукового напрямку i тут з'являються величезнi перспективи зближення комп'ютерiв з "iнформацiйними" можливостями людини.
Найкраще про "iнтелектуальнi" можливостi машин сказав В.М.Глушков:
"Навряд чи можна сумнiватися, що в майбутньому усе бiльш i бiльш значна частина закономiрностей навколишнього свiту буде пiзнаватися i використовуватися автоматичними помiчниками людини. Але настiльки ж безсумнiвно i те, що усе найбiльш важливе в процесах мислення i пiзнання завжди буде належати людинi. Справедливiсть цього висновку обумовлена iсторично.
...Людство не є простою сумою людей. Iнтелектуальна i фiзична мiць людства визначається не тiльки сумою людських м'язiв i мозку, але i всiма створеними ним матерiальними i духовними цiнностями. У цьому розумiннi нiяка машина i нiяка сукупнiсть машин, що є у кiнцевому рахунку продуктом колективної дiяльностi людей, не можуть бути "розумнiшими" за людство в цiлому, тому що при такому порiвняннi на ваги з одного боку кладеться машина, а з iншого - усе людство разом iз створеною ним технiкою, що включає, зрозумiло i машину яка розглядалася.
Слiд зазначити також, що людинi iсторично завжди буде належати остаточна оцiнка iнтелектуальних, так само як i матерiальних цiнностей, у тому числi i тих цiнностей, що створюються машинами, так що й у цьому розумiннi машина нiколи не зможе перевершити людини.
Таким чином, можна зробити висновок, що в чисто iнформацiйному планi кiбернетичнi машини не тiльки можуть, але й обов'язково повиннi перевершити людину, а в рядi, поки ще вiдносно вузьких галузей, вони роблять це вже сьогоднi. Але в планi соцiально-iсторичному цi машини є i завжди залишаться не бiльш нiж помiчниками i знаряддями людини". (В.М.Глушков. Мышление и кибернетика//Вопр.философии. 1963. № 1).
На даний час термiн "iнформатика" усе частiше замiняється бiльш змiстовним термiном "iнформацiйнi технологiї" (IТ), що позначає, з одного боку, розробку, проектування i виробництво комп'ютерiв, периферiї й елементної бази для них, мережевого обладнання, алгоритмiчного i системного програмного забезпечення, а з iншого боку - їхнє застосування в системах рiзного призначення.
Основоположником IТ в Українi й у колишньому Радянському Союзi став В.М.Глушков, засновник всесвiтньо вiдомого Iнституту кiбернетики НАН України, що носить зараз його iм'я.
Що стосується елементної бази, багато в чому визначальної в розвитоку комп'ютерiв, то варто сказати, що розмiри електронних компонентiв наближаються до межi - 0,05 мiкрона.
Проте, iстотно новi i ефективнi елементи ще не з'явилися. Не дивлячись на те, що в цiй галузi ведуться численнi дослiдження.
Найбiльш активний розвиток цифрової обчислювальної технiки в теперiшнiй час йде, у першу чергу, шляхом нарощування вбудованого штучного iнтелекту. Комп'ютери, що одержали свою назву вiд початкового призначення - виконання обчислень, одержали друге, дуже важливе застосування. Вони стали незамiнними помiчниками людини в його iнтелектуальнiй дiяльностi та основним технiчним засобом iнформацiйних технологiй.
Друга половина XX столiття подарувала людству цiлий феєрверк блискучих досягнень у галузi цифрової електронної обчислювальної технiки. Її становлення i розвиток характеризувалися стрiмкими темпами. Адже завдяки появi комп'ютерiв iнформацiя, якою володiє людство, стала своєрiдною &quot;сировиною&quot; для виробництва багатьох &quot;продуктiв&quot;: нових знань, управлiнських рiшень, наукових прогнозiв, статистичних зведень, усiляких рекомендацiй, висновкiв тощо. Причому, на вiдмiну вiд фiзичної сировини (корисних копалин, пального та iн.), iнформацiя у мiру її використання не тiльки не зникає, а навпаки, поповнюється новою, являючи собою сировинну базу iнтелектуальної працi, що постiйно розширюється.
Сучасними успiхами комп'ютеризацiї та iнформатизацiї свiтова спiльнота зобов'язана мiльйонам талановитих учених, iнженерiв, робiтникiв, якi створили новi поколiння комп'ютерiв, їхнє програмне забезпечення, потужнi iнформацiйнi мережi.
Однак тих, хто закладав фундамент комп'ютерної науки i технiки, було не так уже й багато. Серед них були вченi, iнженери та математики рiзних країн. Друга свiтова вiйна i десятилiття холодної війни призвели до роз'єднання вчених i засекречування робiт, оскiльки тодi комп'ютери створювалися насамперед для вiйськових цiлей.
Внаслiдок цих чинникiв творчий внесок першопрохiдцiв обчислювальної технiки був вiдомий лише вузькому колу спецiалiстiв.
За кордоном - у країнах Захiдної Європи i США - ця прогалина в публiкацiях про становлення та розвиток цифрової електронної обчислювальної технiки вже заповнена. Тут з'явилося багато книг, статей у перiодичних виданнях, створенi музеї де експонуються комп'ютери перших поколiнь.
У колишньому Радянському Союзi цей процес затягнувся. Лише в 90-i роки ХХ столiття, з розпадом СРСР, почалося розсекречування багатьох ранiше виконаних у данiй галузi робiт i з'явилася можливiсть дослiджувати й оцiнити творчий внесок вiтчизняних учених, iнженерiв, виробників у свiтовий процес становлення та розвитку обчислювальної технiки.
У важкий повоєнний час зусилля цих людей i колективiв, у яких вони працювали, вивели Радянський Союз у свiтовi лiдери комп'ютеробудування. На жаль, у роки застою ми втратили лiдерство у цiй галузi. Навряд чи можна звинувачувати в цьому учнiв, що продовжували справу своїх славнозвiсних учителiв. Сьогоднi вже очевидно, що на те були бiльш вагомi причини - внутрiшнi i зовнiшнi. Проте слiд визнати, що фундатори обчислювальної технiки були воiстину подвижниками, i їхнiй творчий внесок у становлення i розвиток цього надзвичайно важливого напряму науки i технiки - це результат їх блискучих здiбностей, високих моральних якостей та усвiдомлення величезного значення нових технiчних засобiв для прогресу людського суспiльства.
Розробка комп'ютерiв у важкi повоєннi роки, у стислi строки, була подвигом, як i великi досягнення у створеннi супутникiв, ракет, атомних реакторiв, про що багато говорилося i писалося (без згадування про величезну роль комп'ютера у виконаннi цих робiт).
Обчислювальна технiка в Українi, як i в колишньому СРСР, у цей перiод розвивалася власним шляхом, спираючись на видатнi науковi здобутки вiтчизняних учених.

1.2.	Взаїмозв’язок технологій і людини

Сьогодні можна сміливо говорити про сімбіотичне співіснування людини і технологій. Вперше цей феномен був відзначений в статті Джозефа Ліклайдера «Симбіоз людини з машиною» (Ликлайдер 1960 С. 4-11), в якій описується картина тісної взаємодії «живуть спільно» людини і комп'ютера, де машинного інтелекту відводилася істотна роль для розширення та інтенсифікації людського розуму. Через півстоліття передбачений машинно-людський симбіоз став доконаним фактом. Високотехнологічні медіуми непомітно і м'яко обволікають нас, вплітаються в повсякденність, розширюють організми, стають плоттю, кров'ю і нервами. Зростаючись з технологіями, людина опиняється на порозі перетворення в кіборга. Сам цей термін кібернетичний організм введено інженером Манфредом Клайнс і психіатром Натаном Клином в 1960 році, в зв'язку з розробкою концепції розширення можливостей людства для виживання поза нашою планетою [17].
Ця концепція стала результатом роздумів на тему необхідності ближчих відносин між людиною і машиною (у міру того як космічні дослідження ставали реальністю). Процес зрощування людини і машини є не що інше, як кіборгізація, і правильним буде визнати, що кіборгізація сьогодні є об'єктивним процесом.
Процеси кіборгізаціі протікають в декількох напрямках. Перше з них знаходиться в біологічній площині і пов'язане з вирішенням проблем, викликаних втратою органів людського організму або частини їх функцій і заміною їх штучними імплантатами або імплантацією керуючих мікрочіпів. Зараз приблизно кожен десятий житель високорозвинених країн має синтетичні протези і імплантати - кардіостимулятори, дефібрилятори, серцеві клапани, колінні суглоби, не кажучи вже про силіконових доповненнях.
Найбільший аналітик сучасності, професор Кембриджського університету Стів Хокінг заявив, що років через 20-30 експерименти з імплантації мікрочіпів в людське тіло і заміна природних органів на штучні завершаться повною перемогою людини-кіборга над Homo sapiens.
В основі іншого напрямку кіборгізації лежить інша ідея. Йдеться про доповнення можливостей здорового і фізично повноцінної людини якимись механічними, електронними пристроями, які входять в тісний контакт з його тілесністю. Головним плацдармом впровадження кібер-технологій, втім, як і інших інновацій, виступає поле війни. Сьогодні для збільшення боєздатності людини активно застосовуються технології, мета яких - збільшити його натуральні можливості шляхом максимального злиття з технологічними розширеннями. Прикладом таких розширень є спеціальна військова екіпіровка, що забезпечує не тільки використання включених в неї електронних засобів управління, огляду і навігації (аж до того, що боєць може подивитися на світ крізь дуло своєї рушниці) але і збільшення м'язової сили людини за рахунок, наприклад, екзоскелета - пристрої, що повторює біомеханіку людини для пропорційного збільшення зусиль під час рухів [7].
 Ці напрямки кіборгізаціі об'єднує те, що вони є реальним втіленням ідей злиття організму радирує ». Приклади тому - влада алгоритмів, що визначають кредитні ризики (одна з причин світової кризи), стандартизовані тести, які визначають рівні оцінки освіченості учнів, пошукові машини, що дають неверифіковані відповіді на наші запити. «Чи дійсно пошукова система знає, що вам потрібно, або ви підігруєте, знижуючи стандарти, щоб він здавався розумним? Щоб людина розглядала розум машини як реальний, потрібно послабити власний зв'язок з реальністю » [8].
Технології стали продовженням людини, засобом розширення його фізичних здібностей та інтелектуальних можливостей, вони змінили саму топологію суб'єкта, стали виконувати роль тростини в руці сліпця. «Людина, що використовує для обмацування об'єкта зонд, парадоксальним чином локалізує свої відчуття не на кордоні руки і зонда (об'єктивно що розділяє його тіло і не його - зонд), а на кордоні зонда і об'єкта. Відчуття виявляється зміщеним, винесеним за межі природного тіла в світ зовнішніх речей. Зонд, включений в схему тіла і підлеглий руху, сприймається як його продовження і не об'єктивується ». Точно так само сучасні технології, у міру їх освоєння людиною, об'єктивуються їм все в меншій мірі. [14].
Освоєння будь-якої нової технологічної форми так чи інакше призводить до її інтеріоризації та, як наслідок, до видозміни сприйняття людиною реальності крізь призму нових можливостей. Згідно М. Маклюеном, кожна нова технологія в ході використання модифікує людину, яку, у свою чергу, знаходить все нові і нові способи її подальшого вдосконалення. Людина подібно бджолі запліднює машинний світ, дозволяючи йому розмножуватися і створювати нові форми. У результаті постійна взаємодія з технологіями прив'язує людину до них як якийсь «сервомеханізм» [9].
Новітні засоби комунікації - мобільні телефони, комп'ютерні системи, цифрове телебачення, ігрові приставки припускають максимальну інтерактивний зв'язок з користувачем, стаючи його нерозривними частинами, органами, нервами. Гранично розширивши світ людини, підкоривши просторово часові межі, зробивши можливим миттєвий доступ фактично до будь-яких необхідних даних, технології XXI століття по суті роблять людину своїм придатком, добровільно (взаємно добровільно) віддали їм в спокусу отримати нову інформацію, задоволення і, в кінцевому рахунку владу. Усе якимось чином перемішалося, і вже не технології є артефактами, а людина перетворюється в артефакт технологій.
Сучасний світ, а разом з ним людина інформаційного суспільства виявилися в павутині мобільного зв'язку, кабельного телебачення, глобальних систем навігації і, особливо, Інтернету. Портативний, а краще сказати «натільний» комп'ютер, підключений до інтернету, став найбільш яскравим втіленням ідеї М. Маклюена про взаємопроникнення засобів комунікації або їх гібридного змішання, під яким він розумів не просто зустріч кількох медіумів, а нове якісну освіту - «момент істини і одкровення, з якого народжується нова форма » [9].
Це лише одна з ілюстрацій новонароджених союзів між різними технологічними новаціями. Сьогодні вкрай важко демаркувати ще вчора окремо сприймаємі технології. Час окремо розташованих HI-FI компонентів йде в розкішне аналогове минуле - на зміну приходить організоване навколо комп'ютера нове покоління аудіо-відео гаджетів, в основі яких уніфіковані цифрові начинки і дозволяє встановлювати бездротове з'єднання. Поступово стираються грані, які дозволяли людині зрозуміти, де закінчується телевізор, відеоплеєр, програвач дисків і починається комп'ютер або де мобільний телефон перестає бути тим же фотоапаратом, аудіо-відео плеєром і навіть персональним комп'ютером. На порозі стоять ідеї «розумного будинку», де комп'ютерна техніка буде забезпечувати оптимальне і, головне, автономне функціонування побутових приладів, забезпечуючи все більшу свободу і, разом з тим, відчуженість від дійсності людини. При цьому найчастіше опускається з виду те, що людина є невід'ємною частиною цього техногенного гібрида, що саме люди є тими вузлами, які іманентно вплетені в навколишні мережі.
Разом з поколінням нових машин неминуче приходять нові покоління людей з притаманною їм технологічної толерантністю і стійкою залежністю від своїх технологічних продовжень. Отримані гібридні форми здобуття ідентичності в союзі людей і машин вже не здаються фантастичними прогнозами. Технологічно розширені індивіди формують нові типи соціокультурних ідентичностей, які Готвальд Рейнгольд назвав «розумні натовпи». На його думку, «розумні натовпи складаються з людей, здатних діяти узгоджено, навіть не знаючи один одного. Люди, складаючи розумні натовпи, співпрацюють перш чином, завдяки наявним у них пристроїв, які забезпечують зв'язок і обчислення. Поєднуючи відчутні предмети і місця нашого проживання з Інтернетом, портативні засоби зв'язку перетворюються в натільні дистанційно керовані пристрої фізичного світу » [12].
Прикладом таких «розумних натовпів» можуть послужити групи людей ситуативно самоорганізованих за допомогою мобільних електронних технологій для вирішення тих чи інших конкретних завдань, в тому числі для досягнень певних політичних цілей [6].
Так це було, наприклад, під час панарабскої революції. Сьогодні телекомунікаційні технології є дієвим інструментом організації людей в «віртуальні зграї», по суті, в співтовариства кіборгів, так як в основі комунікації членів цих спільнот лежить певна технологія, без якої саме існування, функціонування і ідентичність цих груп були б не можливі. Віртуальні зграї - це спільності, вибудовуються навколо інтернет-порталів, соціальних сайтів і мереж, тематичних форумів і інших інтернет-притулків для створення нових типів інтеграцій, породжених інформаційними технологіями. 
Таким чином, кіборгізація є не що інше, як заміщення технологіями функцій тіла і розуму людини і суспільства в цілому. У зв'язку з цим слід згадати поняття «самоампутація», під якою Маклюен розумів процес передоручення технологіям звичних дій з метою зменшення навантаження на той чи інший людський орган. «Будь-який винахід і будь-яка технологія є зовнішню проекцію або самоампутацію наших фізичних тіл, і таке розширення зовні вимагає, крім іншого, нових пропорцій або нових рівноваг між іншими органами і розширеннями тіла» [9].
В історичному розвитку можна виявити наступну послідовність прикладів протезів, придбаних за допомогою самоампутації: дубина, ніж, колесо, важіль, автомобіль, калькулятор, ЕОМ, пульт дистанційного керування, принтер, мобільний телефон, робот, штучний інтелект. Таким чином, результат самоампутації - це створення нового, технологічно розширеного тіла в нових фізичних і психічних межах. Безумовно, придбані органи спокушають нас новітніми можливостями, але при цьому ми вже не можемо жити без них повноцінним життям. Наша ідентичність починає визначатися ступенем толерантності / неподільності з улюбленими протезами.
У інтерв'ю журналу «CTHEORY» Поль Вирильо намалював футуристичний прогноз, зміст якого полягає в тому, що в своєму розвитку технології спочатку оснащують тіло як територію «мостами», «акведуками», «залізницями», «автострадами», «аеропортами» і т.д. Потім, найбільш впливові технології стають тонкими мікротехнологія, «мікро-машинами», здатними впроваджуватися і забезпечувати необхідними можливостями тіло. Людські імпланти стають мікротехнологічних. У найближчому майбутньому екологія матиме справу не тільки з забрудненими фабриками і дорогами флорою, фауною і повітрям, але і з самим тілом людини, а саме - вторгненням в нього технологій за допомогою мініатюризації. Нанатехнологіі - наступний етап технологічної колонізації тіла. [4].
Сучасні «гаджети» ще не наноімпланти, але вже імпланти натільні, що призводять до поширення залежності від них. Ми відчуваємо занепокоєння, коли забуваємо вдома мобільний телефон; відключення Інтернету сприймається нами як технотронна катастрофа; втрата «флешкі» може обернутися розкриттям персональної інформації; поломка комп'ютера стає реальною загрозою особистого світу, який може бути знищений з втратою даних, що зберігаються; позбавлення можливості дивитися телевізор викликає почуття ізоляції і відчуття нестачі звичного інформаційного шуму.
Втрату звичних технологічних розширень назвають інвалідизацією. Людина, зрощений з технологічними медіумами, стає кіборгом. Кіборг, позбавлений своєї «машинної» складової тіла - штучних протезів і імплантів, вже не може бути повноцінним людиною. Він стає інвалідом. Ідентичність розширеного технологіями і втратив свою органічну і психологічну самодостатність людини опиняється під загрозою. Технології, нерозривно включені  в тканину повсякденної життєдіяльності людини, вимагають вироблення певних моделей ставлення до них.
Осмислення впливу технологій на суспільство і культуру ми пропонуємо почати з заперечення підходу, що ґрунтується на їх нейтральності по відношенню до людини. Висловлювання про те, що самі по собі технології не хороші і не погані, а їх цінність визначається тим, яке вони отримують застосування, є глибокою помилкою. Високотехнологічні медіа XXI століття ще раз продемонстрували вірність ключовий думки Маклюена «The media is the message» - «засіб повідомлення саме є повідомленням». Зміст інтернет-сайтів, програм супутникових каналів, телефонних дзвінків або SMS-повідомлень не робить на нас такий сильний вплив як специфіка технологічної оболонки. Незалежно від своєї змістовної наповненості розглянуті технології несуть онтологічну сутність і психологічну дію, котрі багато в чому і визначають особливості їх використання. Так, в основі мобільного зв'язку завжди буде лежати принцип доступності, телебачення матиме мозаїчне будова, а Інтернет завжди буде базуватися на изоморфности, яка робить неможливість його структурування і, як наслідок, контролю. Всі ці іманентні характеристики, так чи інакше, несуть для безпеки людини приховану загрозу, яку розуміють в найширшому сенсі.
Але, якщо спробувати позбавити, очистити технології від цих потенційно небезпечних якостей, то разом з водою буде вихлюпнули й «дитина», так як саме дані якості складають їх суть. Якщо ми захочемо позбутися доступності, яку приніс мобільним телефоном, то разом з нею втратимо саму можливість мобільності зв'язку. Якщо спробувати централізувати інтернет для того, щоб поставити надійний перепону небажаної інформації, ми тим самим знищимо його, отримавши при цьому принципово інший засіб комунікації з іншим, швидше за все тоталітарним, впливом на індивіда. Якщо ми позбавимо телебачення мозаїчної сітки ефіру в благородних цілях захистити людину від порожніх і зомбуючих каналів, то замість нього отримуємо радіо з зображенням. Прагнення позбутися від технологічних спокус настільки ж марно, як і спроби їх ігнорувати. Заперечення ідеї про нейтральність технологій саме по собі є лише вихідною точкою в процесі пізнання їх ролі в нашому житті. Головне завдання полягає у відповіді на питання - як людині співіснувати разом з технологіями, не втративши при цьому свого родового ідентичності, остаточно перетворившись на біологічну «собаку», якою управляє технологічний «хвіст». Вирішення цієї проблеми безпосередньо залежить від вироблення механізмів адаптації до існування індивіда у нових техногенних умовах інформаційного суспільства.
Сьогодні можна виділити три основні тенденції у ставленні до сучасним технологіям. Перша зводиться до їх повного заперечення і поданням в якості ворожої для людини сили; друга - діаметрально протилежна - бачить в технологіях панацею людства у вирішенні всіх проблем і ґрунтується на максимальній конвергенції людського і машинного розуму. І та і інша точки зору припускають радикальну зміну ситуації, ідентичності індивіда епохи інформаційного суспільства. Існує і проміжна позиція. Це спроба вироблення відповідного, «мирного» співіснування людини і технологій, в процесі якого вдасться уникнути потрясінь ідентичності. Розглянемо ці три тенденції, кожна з яких пропонує своє рішення з пошуку виходу з наростаючої кризи, викликаного процесами кіборгізаціі технологічно розширеного людини.
 Перше бачення розвитку відносин в системі «людина-машина» по суті є сучасною реінкарнацією ідеї луддізма, що виникла в XIX столітті як реакції на промисловий переворот, який призвів до різкого скорочення кількості потрібних працівників. Тоді машини замінили ручну працю, тому людина вирішила знищити свого автоматизованого «суперника», оголосивши йому війну, ватажком якої вважався якийсь генерал Лудда. За луддитів закріпилася слава радикального антисоціальної руху, але саме ними вперше було поставлено питання, які набули особливої актуальності в даний час. Йдеться про соціальні наслідки втручання технологій в життя людини і про потенційний збиток, який вони можуть принести суспільству, в тому числі з етичної точки зору.
Сьогодні в сучасній філософії та контркультурних течіях така точка зору отримала досить широке поширення і з'явилися нові машіноборці - «неолуддіти». По суті, тут йдеться про одну з чергових спроб переосмислення впливу науково-технічного прогресу на майбутнє людства, особливо це стосується комп'ютерних технологій. Слід зазначити, що сучасний неолуддізм не представляє собою чітко оформленого інтелектуального течії з єдиними цілями, а являє собою скоріше якісь настрій як політичних рухів, таких як зелені або анархо-примітивісти, так і індивідуалів, серед яких, і пересічні громадяни, які прагнуть захистити своїх дітей від руйнівного впливу телебачення чи інтернету, і реальні борці з технологіями, яких скоріше можна віднести до технофобів або технотеррорістів. Найбільш відомим з них вважається доктор філософії в Гарвардському університеті Теодор Качинський, що розіслав в період з 1978 по 1995 рік в ряд університетів і авіакомпаній Америки 16 бомб. У ЗМІ за ним закріпилося прізвисько «Унабомбер» (University and Airline Bomber - «бомбист університетів і авіаліній»). Він прожив двадцять п'ять років в хатині в лісі без техніки, що в західному світі стало одним з небагатьох прикладів такого тривалого відмови від досягнень цивілізації, а також послідовності у відстоюванні поглядів - адже багато зараховують себе до неолудиттів не припиняють і не думають припиняти користуватися плодами науково-технічного прогресу. В основі сучасного неоллудізма лежить запозичене з футурологічних прогнозів, фантастичних романів і кінофільмів побоювання встановлення влади машин над людиною. Що стосується фантастики, то в свідомості людей закріпилася думка, що багато хто з фантастичних технологій згодом знаходять реальність, наприклад, як у Жюля Верна. Одне з покликань фантастики - в художній формі показати можливі, нехай і науково не підкріплені сценарії розвитку подій, в тому числі і для того, щоб їх уникнути. Згадаймо відому сагу Френка Герберта «Дюна», де осново полагаючим принципом космічної імперії було заперечення «мислячих машин», які в далекому минулому підкорили людство. Ідеї війни людей і машин лежать в основі багатьох фантастичних фільмів і серіалів, найбільш відомим з яких стала «Матриця». Стаючи частиною масової культури, вони формують побоювання з приводу трагічної долі розвитку відносин людини і технологій. Але найбільшу роль у розвитку неолуддізма грає, як би це не показалося тавтологічні, саме розвиток технологій. «Що робити, коли технології божевільніше луддитів?», - задався питанням Дж. Ланір в процесі аналізу впливу ідеї «сингулярності» на людину і реальність в цілому. Сингулярність (технологічна сингулярність) - апокаліптична ідея, спочатку запропонована Джоном фон Нейманом, одним з творців цифрових обчислень, і згодом роз'яснена Вернор Віндж і Рейем Курцвейл [18].
 Існує безліч її інтерпретацій, але суть можна звести до наступного. В процесі розвитку комп'ютерних технологій можливості машинного розуму зростатимуть аж до реперної точки, коли сверхразумний інтелект не тільки перевершить можливості людського, але стане здатним створювати свої копії, більш досконалі, ніж оригінал, в деяких випадках, інтегровані з людиною (кіборги). У 60-і роки минулого століття Ірвінг Джон Гуд відзначав, що перша сверхрозумна машина стане останнім винаходом, яке випаде на долю людини за умови, що машина буде досить покірна і повідає нам, як тримати її під контролем [3].
 Саме в сумніві, чи вдасться тримати сверхрозум під контролем, і складається розумна основа страхів не тільки неолуддітов, але і будь-якого «нейтрального» по відношенню до технологій людини. Джарон Ланір порівнює ідею сингулярності з ідеєю Апокаліпсису. Чи не гарантуючи переселення безсмертної душі в рай, сингулярність, як і апокаліпсіс, «тягне фізичну загибель людей і завантаження їх свідомостей в комп'ютер, де вони продовжать усвідомлювати себе. Загальним у Апокаліпсису і сингулярності є те, що живих свідків їх настання не залишиться »[8].
На апокаліптичних страхах базується логіка неолуддітов - людина повинна знищити технології до того, як вони знищать його ідентичність. Якщо для неолуддітов технологічна сингулярність стала втіленням пекла на землі, то для їхніх опонентів - трансгуманістів - моментом настання раю, заснованого на реалізації ідеї повного злиття людини і технологій, де він переходить в нову якість, на більш високий етап антропологічної еволюції. 
Трансгуманізм - це культурний та інтелектуальний протягом, що використовує досягнення науки і техніки для розвитку фізичних і ментальних здібностей людини. Трансгуманізм зачіпає деякі аспекти людських біологічних станів, таких як інвалідність, фізичні страждання, хвороба, старіння. При цьому смерть розглядається як небажаний і даремний підсумок біологічного життя. В даному контексті мислителі-трансгуманісти розраховують на досягнення в галузі біотехнологій та інші досягнення інтелектуальної культури високих технологій. Переваги та недоліки докладних трансформацій людської природи також лежать в полі інтересів трансгуманізму.
Термін «Трансгуманізм» позначається символом «H +», який часто використовується як синонім «зміненого, поліпшеного людства». Хоча термін «Трансгуманізм» сходить до 1957 р його справжнє значення актуалізувалося лише в 80-х рр. ХХ ст., Коли деякі американські ідеологи створили громадський рух [8].
 Трансгуманісти пророкують, що людина здатна розвинути свої здібності до стану, якому було дано назву «постлюдське». Таким чином, трансгуманізм іноді розглядається як постгуманізм або як форма соціальної активності, яка використовує постгуманістичну ідеологію. Трансгуманістичні програми зі зміни людства створили безліч суперечливих тенденцій, які вказували як на позитивні, так і на негативні наслідки подібного роду перетворень.
Сучасні течії трансгуманізму:
1. Аболіціонізм (в значенні гедонізму).
2. Демократичний трансгуманізм - синтез трансгуманізму і ліберально-демократичних рухів.
3. Екстропіонізм (рух, заснований на філософії екстропіі, яка проголошує віру в безмежний розвиток науки і техніки).
4. Імморталізм, що базується на ідеї безсмертя за рахунок біотехнологічного синтезу.
5. Постсексуалізм.
6. Сінгуляріанізм, яка відстоює ідею технологічної сингулярності.
7. Техногайанізм - екологічний рух, в основі якого лежить ідея про те, що прогрес здатний відновити екосистему за допомогою альтернативних технологій.
8. Анархічний трансгуманізм.
9. Лібертаріанська трансгуманізм.
Власне кажучи, з такою сверхгуманною метою важко не погодитися. Але в дуже високих і благородних починаннях завжди приховано диявольське «але». Пастка трансгуманізму таїться в інтерпретації технологічної сингулярності в якості початку нового відліку людської історії, причому в оцінці цієї події панують суто позитивні настрої. Для трансгуманістів саме поняття «людина» вже виступає в якості анахронізму. На зміну йому технології призводять трансчеловек (transhuman). Це «перехідний людина», істота, що представляє потенційний крок на шляху еволюції в пост людини. Перефразовуючи Ніцше «людина - це канат, натягнутий між мавпою і людиною» [11].
Можна сказати, що в транс гуманізму трансчеловек займає місце людини, людина стає мавпою, а постлюдина – надлюдиною.
За своєю суттю трансгуманізм є радикально-технологічної версією модернізму, в якій втілюється віра в те, що прогрес, заснований на розвитку наукового знання і вдосконаленні техніки, сприятиме підвищенню рівня людського щастя. При цьому гіпертрофується базове для модерністської ідеології положення про примат майбутнього над минулим. Причому, майбутнє вже мислиться без пана минулого - людини, на зміну якому повинні прийти інші технологічно поліпшені створення. Трансгуманісти з неупередженим пожадливістю описують вищу істоту творіння модерністської еволюції наступним чином: «постлюдини (posthuman) - це нащадок людини, модифікований до такої міри, що вже не є людиною». І далі: «постлюди можуть виявитися повністю штучними створіннями (заснованими на штучному інтелекті) або результатом великого числа змін і покращень біології людини або транслюдини. Деякі постлюди можуть навіть знайти для себе корисним відмовитися від власного тіла і жити в якості інформаційних структур у гігантських надшвидких комп'ютерних мережах. Іноді кажуть, що ми, люди, не здатні уявити собі, що значить бути постлюдини. їх справи і прагнення можуть виявитися так само недоступні нашому розумінню, як мавпі не понять складності людського життя ».
Виникає питання, чи не опиняться для цих досконалих кіборгів не встигли пройти технологічну ініціацію «відсталі» люди мавпами, яким місце в клітинах таборів? Трансгуманізм, незважаючи на всю свою риторику людинолюбства, імпліцитно містить в собі тоталітарну ідеологію.
Джарон Ланір, відчувши цю тенденцію, охарактеризував екстраполяцію ідей деяких розділів інформатики на людину як технологічний тоталізму [8].
До останнього Ланір відносить ідеологію кібернетичного світу про звеличення ролі комп'ютерів, об'єднаних в глобальну мережу; про обчислювальних хмарах; про ноосферу, яка є глобальним мозком, що складається з мізків всіх людей, з'єднаних за допомогою Мережі. «Людина в даній схемі не є нічим особливим. Скоро комп'ютери стануть такими великими і швидкими, а сама Мережа - настільки інформаційно насиченою, що люди перетворяться на щось застаріле, або в залишених, як в апокаліптичних романах, або будуть поглинені кіборгами» [8].
У той час як трансгуманісти заявляють про поширення в останні роки трансгуманізму по всьому світу експонентними темпами, Ланір констатує доконаний провал кібернетичного тоталізму, викликаний двома основними причинами. «Перша може бути названа духовним провалом ... Практична проблема, яка може виникати з цієї помилки, полягає в тому, що ми стаємо вразливими для перенесення тієї віри, яку ми називаємо «надія», з людей на гаджети. Другий провал - поведінковий. Розробки, такі ідеалам ноосфери і кібернетичного тоталізму, природним чином мають тенденцію недооцінювати людей. Не повинно дивувати, що такі розробки зміцнюють байдуже або зневажливе ставлення до людей»[8].
Обидві помилки об'єднує одне - вихолощення гуманізму в технологічно оснащеному світі, що фактично є симптомом капітуляції людини перед світом машин, з якої багато хто не хоче примиритися. Як іронічно зауважив Ерік Девіс, «якщо історія людства - це історія перетворення мавпи в ангела або, як проголосив Ніцше, звіра в надлюдину, то, мабуть, на одному з етапів цього шляху ми повинні побути машинами» [5].
Але може людина ще не готовий стати кіборгом, а тим більше машиною? 
Попередні міркування про технологічний оптимізм і прихованих в ньому підводні камені обмежувалися головним чином областю кібернетики та комп'ютерних технологій, але очевидно, що експансія кіборгізаціі охоплює ширший пласт повсякденної реальності. Так, якщо залишити рафінований простір наукової лабораторії, пройти через рекреацію і вийти на вулицю, спуститися в метро, відвідати кафе, то скрізь ми побачимо людей, що злилися зі своїми гаджетами - телефонами, смартфонами, планшетами. Коли ми бачимо молодих людей, які не випускають з рук своїх «електронних слуг», заворожено прикутих (подібно зомбі) до їх мерехтливим екранів, можна з упевненістю сказати - перед нами предтечі постлюдей, яким за прогнозами трансгуманістів можливо буде призначено встигнути увійти в точку технологічної сингулярності. Тільки питання про вихід з неї без отримання інвалідності, поки залишається відкритим.
Таким чином, два розглянутих вище радикала відносин людини і технологій не можуть запропонувати дієвих механізмів адаптації людини до технологічних трансформацій інформаційного суспільства, і головна причина цього полягає в декларованої наявності дисбалансу між технологіями і людиною. У разі «неолуддізма» чаша терезів переважує в бік людини, який при цьому стає інвалідом, позбавленим звичних йому протезів-гаджетів. У разі «трансгуманізму» більш вагомою виявляється «чаша» машин, яка звертає на благо свого «пробатька» досягнення технологічного прогресу з одним маленьким умовою - людина повинна стати кіборгом, пройти таїнство «шлюбного союзу» з машиною, плодом якого може стати лише «Кібер-Франкенштейн». Як вже зазначалося вище, ідентичність в будь-якому з цих варіантів розвитку подій відчуває смертельний удар.
Третій варіант передбачає рівновагу терезів, на чашах у яких є сусідами технології і людина. Ключовими поняттями тут виступають відповідність, гармонія, і не йдеться ні про яку сингулярності. Сьогодні все частіше звучать ідеї про необхідність гармонізації людини і технологій. Джон Нейсбіт каже: «Чим більше навколо нас складної техніки, тим більше нам потрібна людяність» Він пропонує в якості ключової ідеї співіснування людини і технологій метафору: «висока технологія - глибока гуманність». Суть її полягає в здатності прийняти технологію, яка зберігає нашу людяність, і відкинути технологію, яка грубо в неї вторгається. Зрозуміти, як уникнути відчуження і ізоляції, до яких змушують нас високі технології, усвідомити, що технологія аж ніяк не нейтральна, навчитися знання того, коли включити прилад і коли його вимкнути, а головне - не переставати дотримуватися шкали людських цінностей [10].
Нейсбіт пропонує «полюбити» технологію, тобто пропустити її крізь призму людяності: «Полюбив технологію, ми будемо дуже обережно до неї ставитися. Ми не станемо проявляти відчайдушність. Усвідомивши суть проблем, і зробившись сприйнятливими до чужої думки, ми зможемо вступити в діалог щодо майбутнього технологій. Ми почнемо виховувати владу технології, замість того щоб заперечувати її (як це роблять так звані технофоби) або сліпо кидатися в її обійми (як це роблять технофіли)» [10].
Джарон Ланір також бачить вихід з глухого кута технологічного есхатологізму в попередженні розвитку антигуманістичної філософії, що наповнила мережеву культуру трансгуманістіческімі ідеями ноосфери і сингулярності. «Ми повинні замислюватися про те, які цифрові основи закладаємо сьогодні, щоб принести користь майбутнім поколінням. Ми повинні вірити, що цивілізація переживе цей важкий вік і докласти певних зусиль до створення найкращого з можливих світів для тих, хто успадкує наші досягнення» [8].
Незважаючи на гадану легкість входження технологій в повсякденне життя людей, до них потрібно адаптуватися. Процес адаптації починається з розуміння глибокого зв'язку людини і технологій. Хайдеггер писав: «Сутність техніки зовсім не є щось технічне. Ми тому ніколи не обдумаємо свого ставлення до сутності техніки, поки будемо просто думати про неї, користуватися нею, управлятися з нею або уникати її. У всіх цих випадках ми ще рабськи прикуті до техніки, байдужі, ми її затверджуємо або відкидаємо » [16].
Може бути, ідея Хайдеггера про те, що техніка стала для європейської людини його долею, викликом його буття, допоможе нам знайти можливість уникнути фатальних сценаріїв розвитку непростих відносин занадто технологічних людей і занадто олюднених машин.
У «Невдоволення культурою», ставлячи під сумнів можливість забезпечення справжнього щастя людини технологіями, Фрейд казав цілком сучасні слова: «Людина стала, так би мовити, богом на протезах, величним, коли вживає всі свої допоміжні органи, але вони з ним не зрослися і доставляють йому часом ще чимало клопоту. Прийдешні часи принесуть нові плоди прогресу в цій галузі культури, вони зроблять ще більшим його богоподібним. Однак ми не повинні забувати, що при всій своїй богоподібності сучасна людина не відчуває себе щасливим »[15].
Питання про те, чи зможе зробити щасливим людини зрощування з технологіями, стає ключовим в розумінні подальших шляхів розвитку технологічного розширення людини. Що стане його результатом? Кіборгізована людина або олюднені кіборги? Цей радикал просто не залишає нам вибору, геть елімінуючи людську ідентичність. Залишаючись таємницею з точки зору розуміння її незбагненності або мрією про її пізнанні та підпорядкуванні технологічних досягнень - техніка завжди залишається розділеною з людиною.

2. ВПЛИВ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ НА ЛЮДИНУ
2.1.	Впровадження інформаційних технологій в життя людини

Індустрія інформаційно-комп'ютерних технологій з кожним днем все глибше і глибше впроваджується в наше повсякденне життя, охоплюючи все її сфери і складові. Цілком природно, що починають виникати питання про вплив сучасних інформаційних технологій на людину, а повсюдне використання цих технологій ставить перед вченими і філософами гостру необхідність в глибоких науково-філософських дослідженнях проблеми впливу цих технологій на людину в цілому і на його внутрішній світ, його свідомість, зокрема.
Вельми показово в даній ситуації звучать слова Дж. Ланір, американського вченого-програміста, одного з піонерів в області розробок систем віртуальної реальності (і автора цього терміна): «Найважливіша характеристика технології - це те, як вона змінює людей» [8].
 Однією з найважливіших проблем такої взаємодії Ланір вважає процес закріплення певних меж, в рамках яких існують явища оточуючого нас світу. Цей процес він називає фіксацією (lock-in). Автор не дає в своїй книзі чіткого наукового визначення даного поняття, тому постараємося зробити це самостійно. Фіксацією називається процес закріплення певних принципів організації соціальних, технічних, психологічних, аксіологічних та інших явищ і процесів навколишньої дійсності до такої міри, що в подальшому вони визначають форму і зміст нових процесів і явищ, що діють в рамках цих принципів, а також усувають ідеї, які не вписуються в переважну систему прийнятих принципів.
Людська істота за своєю природою спочатку дуально: в ньому нерозривно пов'язані, оскільки онтичних не існує як окремих відокремлених елементів, його фізична (зовнішня) сутність (тіло з усіма його внутрішніми системами) і нематеріальна (внутрішня) складова людини (свідомість і елементи психіки), невидима і не сприймається іншими істотами, але неодмінно застосовувана для самого суб'єкта. Виходячи з цього, фіксацію можна розглянути на двох рівнях людської організації.
1. Фіксація соматичних принципів. У цьому випадку мається на увазі вплив інформаційних технологій на соматичну (тілесну) структуру людини. Інформаційні технології як мінімум знижують рівень фізичної активності людини, що зокрема призводить до певного роду захворювань, викликаним малорухливим способом життя. Таке життя ведуть, перш за все, офісні працівники. Причому якщо першими симптомами можуть бути головні болі, біль в спині, підвищена стомлюваність, різь в очах, дратівливість і ін. (Так званий офісний синдром), то в разі ігнорування на їх основі можуть розвинутися серйозні хронічні захворювання серцево-судинної системи, нервової та інших систем організму. Тривала робота з екранами обчислювальних машин, часте використання планшетних комп'ютерів і т.п. позначається на зорі людини (синдром сухого ока і ін.). Крім цього існує загроза, пов'язана з постійним збільшенням обсягу електромагнітного випромінювання і його безпосереднім впливом на мозок людини. Все це сьогодні вимагає глибоких науково-практичних досліджень і формування конкретних рішень даних проблем.
2. Фіксація ментальних принципів (пізнавальних здібностей та ціннісних орієнтирів свідомості). Розвиток пізнавальних здібностей людини є не що інше, як розвиток інформаційних технологій, тобто засобів-методів формування і управління інформаційними процесами. Мова, писемність, радіо, телебачення, комп'ютерна та телекомунікаційна техніка є різновидами інформаційних технологій, які з'являлися поетапно і відображали соціокультурний розвиток когнітивних здібностей людини. Таким чином, будь-які пізнавальні процеси здійснюються за допомогою тих чи інших інформаційних технологій. І якщо перші інформаційні революції (мова, писемність) розвивали інтелектуальний апарат людини і стали найважливішими моментами в розвитку людства, то останні інформаційні технології несуть у собі більше негативних, ніж позитивних наслідків їх використання.
 Протягом століть ми бачимо, що чим здійснено стають наші знаряддя праці, тим менші зусилля потрібні нам для здійснення конкретних дій. Сьогодні інформаційні технології як найдосконаліше знаряддя праці обмежують свідомість людини і фіксують його мислення певними обмеженнями. Як таке мислення передбачає будь яке утруднення, в яке потрапляє наш інтелект, і що можна назвати проблемою. Проблемна ситуація змушує людину перейти від режиму бездумного досвіду на режим мислення.
 З використанням інформаційних технологій саме проблемність ситуацій і пропадає: якщо раніше пізнавальна (інформаційна) потреба відображала питання «Як?» (Наприклад, «Як це зробити?», «Як вирішити цю задачу?»), То сьогодні вона відображає питання «Де? »(« Де дізнатися, як зробити це? »,« Де знайти рішення цього завдання? »). Інформаційні технології стали своєрідною прошарком між нашим мисленням і світом завдань. Замість інтелектуального (продуктивного) пошуку вирішення проблеми на зміну прийшов механічний (репродуктивний) пошук вирішення завдань. У людини вже немає потреби в рішенні задачі або проблеми, він просто використовує необхідну інформацію для її вирішення, а не бере участі в продуктивному творінні нової інформації і нових знань. А оскільки людині потрібно менше зусиль з боку інтелекту для здійснення діяльності, то наш інтелект втрачає свій творчий хист, йде масова, інтелектуальна атрофія, оскільки багато людей відмовляються від свого розуму на користь комп'ютерних обчислень і життя в мережі.
Вельми метафорично Н. Бердяєв свого часу зауважив: «Людина сказала машині: ти мені потрібна для полегшення мого життя, для збільшення моєї сили, машина ж відповіла людині: а ти мені не потрібена, я без тебе все буду робити, ти ж можеш пропасти »[19].
 На мій погляд, зараз ці слова дуже точно відображають корінь проблеми, крою в бездумному використанні сучасних інформаційних технологій. Однак оскільки інформатизація суспільства є глобальним процесом, в рамках якої розвивається більшість сфер нашого життя, відмова від інформаційних технологій з точки зору науки буде величезним кроком назад.
Сьогодні приймаючи всі переваги інформаційних технологій, необхідно серед інших поставити нове завдання: цілісно осмислити деструктивні дії, що виникають з взаємодії інформаційних технологій і людини, і на основі цього аналізу знайти найбільш ефективні рішення цих проблем.
Впроваджуючи нові технології в сьогоденні, важливо завжди думати про те, які наслідки вони принесуть в майбутньому і чим стануть насправді - рішенням наших проблем або породженням нових.

2.2 Актуальність зростання інформаційних технологій у медицині

Інформаційні технології в медицині. Керованість і контрольованість систем проявляється у багатьох областях медицини. Ланка за ланкою окремі функції, фази, ділянки процесу лікування стане можливим віддавати під нагляд спеціальних апаратів, систем, роботів. Поки процес лікування захворювань від початку до кінця не буде проходити під їх контролем. Це одне з найважливіших напрямків, яке буде реалізовуватись протягом 2030-2050-х рр.
Інший прояв керованості буде засновано на впливі на деякі системи, а також ключові фактори і елементи процесів людського організму (через потрібні білкові сполуки, клітини, антитіла, активізацію імунної системи і т. П.). Іншими словами, лікування стане більш спрямованим і навіть точковим. Третій напрям може бути пов'язано з розвитком системи моніторингу стану організму, що дозволить проводити профілактику хвороб і їх ранню діагностику. Все це також забезпечить процес керованості лікуванням.
Нарешті, цілий ряд функцій лікаря можуть виконувати самі пацієнти за допомогою обслуговуючих їх апаратів і систем. Аналіз важливих показників (таких як кров'яний тиск, вміст цукру в крові, тест на вагітність) вже сьогодні можна робити без лікаря за допомогою відповідних приладів або реактивів, також як визначати норму і відхилення від неї за результатами аналізів.
Цілком можливо, що незабаром діагностика зі спеціалізованих установ перенесеться в мобільні пристрої на основі наночіпов, які не потребують участі фахівців. Прогрес в цій області йде помітними темпами.
Біологічні мікрочіпи (біочіпи) або як їх ще називають в іноземній літературі - DNA microarrays, - це один з новітніх і тонких інструментів сучасної біології і медицині. Технологічно біочіп являє собою спеціальний носій (невелику пластинку) - матрицю. Матриця - це найчастіше пластинка зі скла або пластику (іноді використовують і інші матеріали) на котрій в строго визначеному порядку розміщені осередки, на кожній з яких закріплені (ІММО - білізовані) олігонуклеотиди (послідовності нуклеотидів обмеженої довжини).
Довжина олігонуклеотідів (олігозондов) у всіх осередках одинакові, відрізняються вони лише різними поєднаннями їх послідовностей нуклеотидів. На пласті розміром в 1 кв. см може бути розміщено до мільйона таких осередків. Принцип роботи ДНК біочіпа порівняно простий і заснований на принципі комплементарності підстав (нуклеотидаденін утворює пару лише з нуклеотидомтимін, а гуанін з цитозином в двухланцюгову ДНК) утворює хімічні зв'язки. Виділена ДНК (РНК) досліджуваного матеріалу амплифицирує в полі меразноцепной реакції (ПЛР) і по ходу реакції ПЛР фрагменти мітятся флуоресцентним барвником [102, 45-52].
Виходить величезний набір маркованих фрагментів, які є зіставними частинами вихідної ДНК (РНК). Ця суміш наноситься на все осередки чіпа і йде процес гибридізациї (зв'язування комплементарних підстав) фрагмента ДНК з олігозондом. Якщо в наборі є фрагменти ДНК (РНК), комплементарні закріпленим на осередку олігозондам, то між ними утворюється зв'язок і при відмиванні ці фрагменти не змиються, а ті які не зв'язалися- змиваються. Потім такий чіп поміщається під  флуоресцентний мікроскоп, де по флуоресцентному сигналу зв'язуються фрагменти ДНК і визначається генетичний склад проб. Носієм цієї інформації є інтенсивність і колір міченої проби. Отже, знаючи структуру олігонуклеотідів, закріплених на осередку і однозначність освіти комплементарних пар, можна зробити висновок про склад фрагмента досліджуваної ДНК (РНК).
Це загальна універсальна схема механізму дії биочипов, але вже сьогодні існують і працюють величезна кількість технологічних модифікації мікрочіпів - ДНК, білкові, кліткові, експресійної, в яких використовуються різні типи носіїв чипів - скляні, гелеві, кремнієві, пластикові, пористі мембранні [103, 116-120].
Є вже безліч областей біології і медицини, де застосовуються біологічні чіпи: в молекулярної біології - для швидкого секвенування геномів і генів, виявлення точечних мутації, експресії генів [104, 1508-1511].
В медицині - для виявлення онкогенів, мутації спадкових хвороб, генів схильності до соматичних хвороб [105, 26-33].
В молекулярной діагностиці – для идентификації и типования патогених микроорганизмів в клиничних образцях и навколишньому середовищу, підбору відповідного донора при пересадці органів [106, 4-9].
В фармакогенетиці - виявлення генетичних і білкових маркерів, контролюючих метаболізм ліків, генів відповідальних за стійкість до ліків і ксенобіотиків [107].
 Спектр областей використання биочіпів з кожним роком розширюється, і коло проблемних напрямків в найближчі роки буде фокусуватися в основному, як бачимо, на здоров'я людини.
В даний час в різних країнах (США, Англії, Франції) створюються мікрочіпи, що містять величезний набір зондів, що дозволяє ідентифікувати найширший спектр збудників як бактеріального, так і вірусного походження. Поза всяким сумнівом, біочіпи, використовувані для різного роду діагностичних цілей, будуть застосовуватися всі більш широко, тому що являють собою чутливість, високоспецифічним, достовірним і швидким, але, на жаль, поки ще занадто дорогий метод дослідження.
Але поряд з такими мікрочіпами вже з кінця 90-х років в молекулярної медицини почали використовувати біочіпи нового покоління - експресійної біочіпи. На сьогодні і на найближче десятиліття інноваційна стратегія біочіпових технології, в основному, буде спрямована на реалізацію проектів в молекулярної діагностики інфекційних і не інфекційних захворювань людини, в яких предметом аналізу буде виявлення причин виникнення захворювань на молекулярному рівні [108, 540-544 ].
Експресійні біочіпи є новим інструментом для такого аналізу. Вони дозволяють в ході одного експерименту виявляти множинну експресію декількох тисяч клітинних РНК, відповідальних за реакцію організму людини на різного роду патології [109, 467-470].
Одним з перших робіт в цьому напрямків було створення биочипів, за допомогою яких виявлена множинна експресія генів імунної системи, тобто досліджується формування іммунної відповіді при вірусної інфекції, а також механізми загибелі інфікованої клітини і особливості індукованої вірусами патології. Наприклад, вивчаючи на інфікованої цітомегаловірусом культуру фібробластів на шкірі людини множинну експресію генів цих клітин, було показано, що цей вірус достовірно змінює (збільшує або зменшує) експресію 258 генів [110, 14470–14475].
На сьогодні експресійної біочіпи також завоювали собі визнання в онкології. Діагностика експресійних профілів ракових клітин є надзвичайно перспективним, такі дослідження дозволяють досить успішно ідентифікувати, наприклад, геномні транслокації, що мають прогностичне значення при лейкіз. На підставі експресійної профілю пухлинних клітин можна зробити висновки про перспективи застосування тієї чи іншої хіміотерапії, що широко застосовується в разі ряду лейкозів і пухлин молочної залози. Експресійної біо чіпи застосовуються для діагностики та інших видові раку [111, 26-33].
Як бачимо, біочіпові технології є надзвичайно перспективною для використання в діагностичній практиці в цілях идентифікації, типування інфекційних агентів і виявлення причин виникнення різних інфекційних захворювань. У перспективі очікується створення мікроматриць для одночасного виявлення більшості відомих інфекційних агентів (вірусів, бактерій, найпростіших і т.п.). Іншими методами проведення такого експрес аналізу неможливо [112, 113-118].
У зв'язку з цим професія лікаря в сучасному її вигляді може втратити ряд нинішніх атрибутів за рахунок передачі частини функцій різних «розумним» системам і розширення компетенцій користувачів завдяки зазначеним «розумним» системам і швидкого отримання інформації.
Сьогодні така метаморфоза відбувається з багатьма послугами (такими як фотографія, набір і верстка, дизайн, підбір інтер'єру, покупка путівок, вибір маршрутів і т. П.). Зрозуміло, професія лікаря залишиться, але істотно зміниться його компетенція і число лікарів, яке в підсумку завершальної фази кібернетичної революції, швидше за все, скоротиться.
Адже якщо для здійснення технологічного ривка потрібно на порядок збільшити число лікарів, то це стало б серйозною перешкодою через проблеми підготовки кадрів і їх вартості.
Підвищення точності впливу є дуже важливим напрямком, здатним перевести лікування захворювання в керований процес. Одним із способів цього стане точна доставка лікарських препаратів до потрібних клітин. Ключову роль тут, можливо, зможуть зіграти нанотрубки.
Інші способи точного впливу: вплив на імунну систему, виправлення генетичних відхилень, зміна технології хірургічних операцій за рахунок більш тонких і не травмують маніпуляцій.
Економія і оптимізація споживання ресурсів. Медицина внесе істотний внесок в оптимізацію споживання ресурсів. По-перше, за рахунок продовження життя (час життя - найбільш цінний ресурс), по-друге, за рахунок підвищення працездатності. Оптимізація споживання ресурсів буде виражатися, наприклад, в економії лікарських препаратів за рахунок їх точкової доставки і мінімізації втручання в організм.
Менше буде застосовуватися стаціонарне лікування, так як операції будуть максимально спрямованими, а період реабілітації - мінімальним. Більше людей зможе лікуватися вдома, оскільки не виключено розвиток віддаленого лікування, коли лікар спостерігає за показниками пацієнта онлайн і робить потрібні розпорядження.
Безперервний моніторинг здоров'я як самоврядна суперсистема. Постійний контроль над параметрами організму стане можливий за рахунок розвитку біосенсорів. Біосенсори - дуже перспективний напрямок медицини та одночасно хороший приклад самоврядних систем і розвитку індивідуалізації. Вони являють собою електронні пристрої, що реєструють, в яких використовується біологічний матеріал (ферменти, клітини, антитіла). Біосенсори здатні трансформувати біологічну енергію в електричну. Вони активно застосовуються сьогодні в медицині для самих різних аналізів: вмісту метаболітів, гормонів. Вже використовуються біосенсори, що дозволяють контролювати зміни організму під час операцій. Побутовий приклад біосенсора - глюкометр, прилад для вимірювання рівня глюкози в крові. Біосенсори також застосовуються для вимірювання фізичних навантажень. Вони використовуються у виробництві для вимірювань різних параметрів: складів сумішей, виявлення токсинів, отруйних газів і ін. Розробляються біосенсори і нанороботи, які, наприклад, здатні відстежувати поширення вірусу в крові в онлайн-режимі [29].
Сотні і навіть тисячі біосенсорів об'єднують в біочіпи, які здатні контролювати велику кількість різних параметрів одночасно. Нескладно уявити, що такі пристрої в майбутньому можуть стати невід'ємною приналежністю життя людини, виконуючи функцію постійного сканування стану організму або окремих органів і навіть передаючи їх до медичних центри при виникненні потенційних загроз або різкому погіршенні самопочуття.
Вбудовані сенсори дозволять контролювати хід всіх життєво важливих процесів, підказувати час прийому і дозування необхідних ліків, час занять фізкультурою і необхідне навантаження з урахуванням різних обставин, певної дієти. Для спортсменів біосенсори вже сьогодні є інструментами контролю своїх фізіологічних показників для точного розрахунку навантаження, і, ймовірно, їх можливості ще більше зростуть. Під час операцій біосенсори контролюватимуть зміна потрібних процесів і підказувати лікаря хід її проведення. Реальністю стануть програми з індивідуальними рекомендаціями конкретним людям, при цьому системи зможуть відстежувати істотні відхилення в показниках і давати рекомендації щодо способу життя на короткий період і тривалу перспективу.
Добре це чи погано? Зрозуміло, що свобода волі людей буде обмежена, тим більше що чинити опір машині іноді складніше, ніж волі людини. Одночасно сформуються певні імперативи щодо здоров'я. По суті, у кожного буде своя електронна нянька (подібно до того як у дітей давньогрецьких заможних громадян був раб-педагог, а у дітей дворян-земле-власників - вихователь з числа слуг). Втім, це може бути особливо важливо для спостереження за маленькими дітьми і хворими, які перебувають вдома. Якщо до цього пізніше додадуться ще й рухаються роботи, то комфортність життя людей істотно зросте (але в той же час зменшиться їх самостійність).
Відповідно такі міні-системи можуть бути об'єднані у велику систему, що включає спостереження за великою кількістю людей. Я вважаю, що до створення подібних систем пройде ще достатньо часу. До того ж на шляху до такого моніторингу стоять складні етичні та правові проблеми, оскільки завжди існує небезпека, що спостерігає «Великий брат» стане використовувати отримані дані для власних цілей.
Прориви в управлінні людським організмом. Органозаміщення: на шляху до біотехнічних систем вищого рівня. Важливий напрямок медицини пов'язано з регенерацією і пересадкою органів і частин людського тіла. В даний час вже проводяться операції з пересадки серця, легенів, печінки, підшлункової залози, нирки. Однак людські донорські органи - дуже рідкісний матеріал, його поширення без спеціальних погоджень у всьому світі підлягає кримінальному переслідуванню. Рішення проблеми нестачі органів здійснюється за двома основними напрямками:
1. Використання частини донорського органу і вирощування нового органу на основі використання стовбурових клітин.
2. Можливості пересадки органів великих тварин.
3. Створення штучних органозамінних систем (можливо, найбільш перспективний напрямок). На даний момент вже використовуються штучні органи (шкіра, трахея, сітківка, судини, очі, вуха і навіть серце, легені, печінку, матка і ін.).
Так вчені та лікарі з Німеччини і Італії у 2015 році змогли замінити 80 відсотків шкіри хлопчика, який страждає бульозним епідермолізом, трансгенної шкірою з його власних клітин. Бульозний епідермоліз (БЕ) - генетичне захворювання, для якого характерне утворення бульбашок і ерозій на шкірі і слизових оболонках, а також чутливість шкіри до незначних травм. БЕ ділиться на три основних типи: простий, прикордонний, дистрофічний, які визначаються рівнем освіти бульбашок в шарах шкіри.
Протягом останнього перед початком експерименту року хлопчик харчувався тільки через трубку, і підтримка його життя вимагало великих зусиль. На той момент пацієнтові було сім років. Трансплантація шкіри батька і спроби використовувати штучні аналоги не допомагали - шкіра не приживалася, і лікарі вважали, що шансів на виживання у пацієнта практично немає. Зараз, через два роки, він живий, відчуває себе добре, займається в школі спортом, і на шкірі його немає бульбашок.
Вчені вважають, що шкіра пацієнта буде залишатися здоровою протягом всього його життя, оскільки генетичні модифікації були внесені, в тому числі, в прогеніторні клітини (стовбурові клітини на первинних етапах диференціювання). Ці клітини підтримують чисельність своєї популяції на певному рівні і в разі потреби замінюють клітини епідермісу (повністю епідерміс замінюється приблизно раз на місяць).
Відстеження клонів клітин показало, що за довготривалу регенерацію епідермісу відповідають, в основному, так звані "голоклональні" (довгоживучі і практично не диференційовані) стовбурові клітини. Вчені підкреслили, що пацієнт, якому в 2006 році в ході аналогічної операції замінили шкіру ніг, залишається здоровим вже 11 років.
Так у 2017 році французькі біогенетики з Eligo Bioscience створює генетично змодельованих «біологічних наноботів» які боротимуться зі стійкістю до антибіотиків. Вони виготовлені з синтезованою ДНК і білкових структур, які дозволяють їм снайперські впливати саме на резистивні бактерії.
Незважаючи на те, що нові антибіотики створюють у відповідь на активність певного типу бактерій, які викликають проблеми, велика частина вже існуючих препаратів діє на мікробіом людини подібно хімічної зброї - знищує і шкідливі, і корисні бактерії. Звичайно, сучасні антибіотики завдають організму людини на порядок менше шкоди, ніж їх попередні, але зі смертю корисних бактерій у пацієнта розвиваються негативні наслідки. Яскравий приклад - кишкові інфекції, викликані Clostridium difficile, або виразкові утворення на стінках кишок, що утворилися через надлишок бактерій Helicobacter pylori.
Eligo вважає, що подібне «двосічне» лікування повинно залишитися в минулому. «Наші наноагенти націлюються на небезпечні для людини бактерії зі снайперською точністю, не зачіпаючи решту організму», запевняє Ксав'єр Дюпотре, генеральний директор компанії. Працює це так: пацієнт ковтає наноботів, які залишаються неактивними до тих пір, поки не потраплять в кишечник. Особливий фермент, що міститься в кишечнику людини, є каталізатором, який активує наноботів і використовується для редагування гена CRISPR, що дозволяє сканувати бактеріальну ДНК і визначати мету для атаки. Як тільки боти оточать хвороботворні бактерії, вони швидко знищують їх, вирізаючи фрагменти генів і позбавляючи мікробів здатності до відтворення. Після того, як вся робота виконана, наноботи стають здорової частиною власного мікробіома людини і не провокують відторгнення імунною системою.
В Україні у 2012 році вперше була проведена операція з вживлення у мозок електродів дівчині Наталії Тітової, яка вже багато років хворіє на м'язову дистонію. Лікарями було вживлено Наталії в уражені зони обох півкуль мозку міліметрові електроди. Від них по шиї під шкірою протягли два провідники завтовшки з нитку. Вони з'єднали електроди з генератором під шкірою на грудях. Він посилає імпульси, що коригують роботу мозку. В Україні такі операції одиничні, але у світі подібні операції вже зробили більше 250 тисяч пацієнтів.
Проект Eyeborg. Цей проект став можливим завдяки технології, наданій rf-links.com. Роб Спенс є одноокий кінорежисер, який має протез ока з бездротовою відеокамерою, вбудованою в неї. Око не пов'язано з його мозком, але це забезпечує першу в світі буквальну точку зору у якої є глядачі.
Проект Eyeborg розпочався тоді, коли одноокий кінорежисер, Роб Спенс вирішив, що хоче об’єднати своє око з відеокамерою. Окуліст Філ Боуен був першим, хто розробив дві частини протезу очної оболонки, яка могла б побудувати електроніку. Далі йшов Коста Грамматис, багатомовний інженер, який розробив та запустив першу у світі бездротові камери всередині протезного ока на кухонному столі Роба.
Тоді Коста знайшов і отримав Rf-links.com для використання. Світовий лідер у галузі безпровідного дизайну RF, вони індивідуально підготували інноваційну мініатюрну камеру та мікро-радіочастотний передавач, що є важливим для нашої сучасної та набагато вдосконаленої моделі
Інженер-електрик Мартін Лінг приєднався до команди останнім, але зіграв вирішальну роль у тому, щоб отримати все, щоб працювати в крихітних просторах протезування очної оболонки Філа Боуена. Він розробив плату для підключення крихітної акумулятора, камери та передавача, щоб він міг розіслати, що глаз-камера Роба бачить у приймачі та за його межами. [68].
Мабудь найвідоміший кіборг Ніл Харбісон - це каталонський вихованець, сучасний художник з британських художників та активіст кіборгів, найвідоміший за те, що в його череп у 2004 році імплантована антена та офіційно визнаний урядом кіборг. Антена дозволяє йому сприймати видимі та невидимі кольори, наприклад, інфрачервоні та ультрафіолетові, через звукові хвилі. Інтернет-з'єднання антени дозволяє йому отримувати кольори з космосу, а також зображення, відео, музику або телефонні дзвінки безпосередньо в голову через зовнішні пристрої, такі як мобільні телефони або супутники.
Харбісон виявляє себе як кіборг, він відчуває, що його розум і тіло об'єднуються в кібернетику. Він не відчуває, що він використовує або носить технології, замість цього він відчуває себе технологією. Його твори досліджують зв'язок між кольором і звуком, експериментують з межею людського сприйняття та досліджують використання художнього вираження через сенсорні розширення.
У 2010 році він створив Cyborg Foundation спільно з Moon Ribas, міжнародньою організацією, яка намагається допомогти людям стати кіборгами, захищає права кіборгів та сприяє кіборгізму як соціальному та художньому руху.
Можна зпрогнозувати, що проривом в області регенерації і пересадки органів і тканин стане знаходження можливості «обдурити» механізм імунної системи, яка придушує чужорідні клітин. У цьому напрямку вже ведуться роботи. Тут знову спостерігається можливість управління процесами шляхом впливу на ключові елементи, в даному випадку «вимикаючи» занадто пильні системи імунного захисту (подібно до того як відключається больовий синдром при операції). Важливим стало відкриття про перепрограмування функцій клітин. Наприклад, клітини шкіри перепрограмували і замінили ними хворі клітини очі. Такі клітини не відторгаються, внаслідок чого даний напрямок є виключно перспективним [30].
Чи піде розвиток медицини в напрямку кіборгізаціі? Вищесказане про штучні органах і тканинах забезпечить прорив в області як штучного створення матеріалів, які до цього могла створювати тільки природа, так і виробництва абсолютно нових матеріалів, що розширить впровадження в людський організм штучних елементів. Таким чином, ми рушимо по шляху розвитку самоврядних систем нового типу, які будуть мати в якості складових частин елементи різної природи: біологічної та технічної.
Однак треба віддавати собі звіт, що це фактично означає не тільки створення нового напрямку в медицині, але і прямий рух в напрямку кіборгізаціі людини. Природно, що це викликає певну і обґрунтовану тривогу. З іншого боку, розширення можливості не просто довгої, але активного життя навряд чи можна здійснити без значної допомоги ослабленим внаслідок старості та інших причин органам почуттів і частин тіла.
Зрештою, окуляри або контактні лінзи, штучні зуби, пломби і кістки, слухові апарати, штучні кровоносні судини, серцеві клапани. Дозволяють жити і працювати сотням мільйонів людей, які від цього не перестають бути людьми. Те ж саме справедливо і щодо більш складних систем і функцій. Однак я вважаю, що будь-якого роду ідеї щодо того, що коли-небудь людське тіло буде повністю замінено синтетичним матеріалом, а від людини залишиться тільки мозок або підтримуючі свідомість органи, є фантазією чистої води. І вони ніколи не здійсняться при будь-якому розвитку техніки [31]. Люди, які пропонують такі рішення, тобто заміну нібито менш довговічного і зручного біологічного матеріалу суто технічними рішеннями (на кшталт тих, щоб замінити кров'яні тільця трильйонами нанороботів), В своїх прогнозах намагаються використовувати застарілу логіку, яка в якості наукової фантастики або «страшилки» була в ходу кілька десятків років тому: заміни біологічних організмів технічними. Сучасна логіка науково-техні-чного прогресу, в тому числі новітні досягнення біоінженерії, показує рух саме до синтезу біологічних форм і технічних рішень в єдину систему. Навряд чи є потреба заміняти біологічні механізми, які пройшли випробування відбором протягом багатьох мільйонів років, технічними рішеннями. А потрібно рухатися по шляху «ремонту», поліпшення, розвитку самоврядності і допомоги біологічним механізмам за рахунок тих чи інших технічних рішень.
Екзоскелет - це пристрій, призначений для збільшення сили людини за рахунок зовнішнього каркаса [71, 22-25].
 Існують моделі екзоскелетів з активним і пасивним принципом. Активні моделі використовують як джерело енергії зовнішні пристрої, тоді як механіка пасивних екзоскелетів заснована на використанні кінетичної енергії і сили людини. 
У ряді країн розробка активних екзоскелетів є темою соціальних проектів. В їх завдання входить заповнення втрачених функцій і здійснення фізичної та соціальної реабілітації пацієнтів. Прикладом можуть служити екзоскелети ReWalk, REX, HAL, eLEGs, конструктивні особливості яких спрямовані на допомогу людям, які мають складнощі в пересуванні.
Екзоскелет ReWalk (ARGO medical Technologies, Ізраїль) - дозволяє людям з паралічем нижньої половини тіла (нижній парапарез) вставати на ноги і ходити, спираючись на палиці. Робота конструкції заснована на датчиках, що уловлюють нахил тіла вперед і передають сигнал до підтримуючих ноги приладів. Ціна апарату - 100 тис. дол. США. Живлення здійснюється від акумулятора, розміщеного в спеціальному рюкзаку за спиною. Застосування конструкції можливо тільки у осіб з збереженими функціями верхніх кінцівок [77].
REX (REX Bionics, Нова Зеландія) - забезпечує додаткову підтримку тіла людини в просторі при переміщенні. Управління здійснюється за допомогою джойстика і планшета. Маса екзоскелета - 38 кг, що разом з високою собівартість - 150 тис. дол. США - робить його недоступним для масового застосування [85, 22–24].
 HAL - Hybrid Assistive Limb (Cyberdyne, Японія) - призначений для літніх людей та інвалідів, які відчувають труднощі в пересуванні. Загальна маса конструкції - 23 кг, висота - 160 см. Крім того, акумуляторна батарея важить 10 кг, а час автономної роботи (в умовах максимального навантаження) становить 2,5 год. Вартість виробу - 4200 дол. США [80, 283–321].
eLEGS (Ekso Bionics, США) - спеціальний гідравлічний екзоскелет, призначений для пацієнтів з частково паралізованими нижніми кінцівками. Конструкція дозволяє їм пересуватися за допомогою милиць або спеціальних ходунків. В основі роботи - інтерфейс-апаратно-програмний комплекс, який використовує природне людське рух, щоб безпечно перевести його в дію екзоскелета за допомогою мікрокомп'ютера [81, 14].
Прикладом активного екзоскелета верхньої кінцівки є проект студентів-інженерів з Університету Пенсільванії - це фрагмент екзоскелета Titan Arm. Конструкція компактна, дешева у виробництві (елементи екзоскелета надруковані на 3D-принтері). Система живиться від акумуляторів, які кріпляться на спині, і приводиться в дію за допомогою кабелів і тросів. Конструктивні особливості цього проекту знаходяться під патентним охороною і не представлені конкретними кресленнями [82, 16].
М'який пневматичний екзоскелет, створений групою дослідників з університету Карнегі Меллон, Гарвардського університету, університету Південної Каліфорнії, Массачусетського технологічного інституту і розробником носяться датчиків Bioscience. Він включає в себе гнучкі штучні м'язи, легкі сенсорні датчики і управляє програмне забезпечення. Виготовлений апарат з м'якого еластичного полімеру.
В даний час його можна носити лише на гомілки, біологічна структура якої ретельно відтворена в пристрої. У новому пристрої три циліндричні штучні м'язи відповідають м'язам передньої частини гомілки і одна - задній. Штучні сухожилля (сталеві кабелі) протягнуті від кінців цих м'язів вниз до стопи і служать для переміщення щиколотки.
Зворотній зв'язок забезпечується за допомогою гіперпружних тензометричних датчиків, розташованих на верхній і бічній частині щиколотки. Кожен датчик складається з гумового шару, що містить мікроканали, заповнені рідким провідником з металевого сплаву. Форма цих каналів змінюється, коли еластичний матеріал розтягується або стискається, тим самим змінюючи електричний опір металу. Коли зміна опору зареєструється, програмне забезпечення може встановити положення гомілковостопного суглоба.
Рухливість забезпечується завдяки гнучким матеріалами, але гнучкість створює і певну проблему: такий пристрій набагато важче контролювати, ніж екзоскелет зі звичних жорстких матеріалів, тому і датчики тут повинні бути більш чутливими, і способи контролю - більш точні. Лабораторні тести показали, що пристрій в стані пересувати кісточками випробовуваних в достатній для нормальної ходьби 27-градусному діапазоні руху. Але це тільки дослідний зразок, в даний час вчені намагаються вдосконалити конструкцію так, щоб пацієнтам з реальними проблемами рухливості було зручніше носити апарат [83, 25].
При використанні екзоскелетів подібного типу зменшуються метаболічні витрати, що виникають при ходьбі [84].
У зв'язку з чим ці апарати успішно використовуються при навчанні ходьбі і повернення втрачених функцій у постінсультних хворих і хворих з реабілітацією після спинномозкової травми [86].
 Експериментальна модель екзоскелета верхньої кінцівки Exoskeleton Prototype 3 (EXO-UL3, Університет Каліфорнії, США) завдяки приводам, керованим нейронними сигналами самого власника, дозволяє переміщати кінцівку у всіх площинах. Принцип роботи такої системи полягає в наступному. Бажання людини змістити куди-небудь руку (плече, кисть) машина виявляє завдяки неінвазивної поверхневої електроміографії - набору датчиків, що знімають біоструми, командувачі м'язами. Природну невловиму оком затримку між появою перших міоелектричних сигналів і фактичним початком руху того або іншого м'яза комп'ютер використовує, щоб встигнути обчислити передбачуваний зміщення руки, застосовуючи свою цифрову модель людської кінцівки (додатково задіюється зворотний зв'язок від датчиків фактичної позиції і швидкості частин машини). В результаті приводи костюма-робота спрацьовують абсолютно синхронно зі скороченнями м'язів і «тиснуть» в ту сторону, в яку носій апарату бажає зігнути свою руку. Однак система управління (біопорт) недосконала [83].
Чутливий до міотокам костюм здатний підвищувати силу м'язів кінцівок у людей, які страждають нейродегенеративних захворюваннями, але, на думку авторів, дана система потребує подальшого доопрацювання [87, 529–548].
Конструкції, аналогічні наведеної вище, були використані і в роботах інших авторів. При цьому вони намагалися усунути цілий ряд виявлених недоліків прототипу [88, 277–286].
В даний час ведуться активні розробки, що стосуються різних аспектів заповнення фундаментальних знань про екзоскелети. В основному їх можна згрупувати за наступними напрямками: дослідження кінематичних і біомеханічних властивостей нових апаратів і створення на цій основі оптимальних принципів та схем їх використання; створення методів визначення системних параметрів екзоскелета і контролю його роботи, що дозволяють розробнику оперативно і системно оцінювати різні варіанти конструкції виконавчого механізму відповідно до обраних критеріїв [89, 1705–1722].
В даний час ведуться активні розробки, що стосуються різних аспектів заповнення фундаментальних знань по екзоскелет. В основному їх можна згрупувати за наступними напрямками: дослідження кінематичних і біомеханічних властивостей нових апаратів і створення на цій основі оптимальних принципів та схем їх використання створення методів визначення системних параметрів екзоскелета і контролю його роботи, що дозволяють розробнику оперативно і системно оцінювати різні варіанти конструкції виконавчого механізму відповідно до обраних критеріїв; застосування комп'ютерного аналізу віртуальних топографо-анатомічних середовищ при проектуванні біомеханічних систем; створення і вдосконалення принципових вузлів і матеріалів екзоскелета, що забезпечують його ефективну роботу [90, 37-45].
Дана конструкція отримала назву WREX - Wilmington Robotic Exoskeleton. Вона орієнтована на дітей зі слабкістю верхніх кінцівок і являє собою рухливу систему підтримують з'єднань, яка встановлюється на активні суглоби і м'язи дитини за допомогою спеціальної куртки-жилета і закріплюється зазвичай на інвалідному візку. Рухи кінцівки здійснюються з невеликим зусиллям. Конструкція дозволяє виконувати руху з обмеженою амплітудою в трьох вимірах.
Однак дана модель доступна тільки в США, а конструкція екзоскелета потребує постійної адаптації його до анатомічним параметрам дитини. Детальна конструктивна інформація по даній розробці в опублікованих матеріалах не представлена, що робить її реалізацію без проведення додаткових досліджень практично неможливою [92, 583–590].
В даний час екзоскелет використовується в основному для реабілітації і в меншій мірі - для абилітациї.
 Однак соціальна значимість останнього напрямку змушує приділяти увагу при конструюванні екзоскелета розширенню його можливостей для адаптації інвалідів до повсякденного життя за допомогою заповнення функцій, без яких людина не може самостійно існувати [93, 56-61].
Використанню екзоскелетів верхньої кінцівки присвячений цілий ряд досліджень, що дозволяють представити область їх можливого застосування. У максимальній кількості робіт подібного плану розглядається лікування постінсультних паралічів верхньої кінцівки [94].
Набагато менша кількість досліджень присвячено реабілітації наслідків спинномозкової травми і реабілітації при розсіяному склерозі, а в педіатричній практиці - реабілітації верхньої кінцівки при паралічі, пов'язаних з порушенням цілісності плечового сплетення при пологах, і для поповнення хапальної функції кисті при паралічі великого пальця кисті [95, 2847-2853].
Однак внаслідок новизни даного напрямку чітких показань до застосування екзоскелетів верхньої кінцівки не вироблено. Для наших розробок інтерес представляли ті випадки, де «ядром» клінічної картини служить синдром двох / одностороннього верхнього млявого / змішаного паралічу (парезу). Був створений перелік даних захворювань :
артрогрипоз - системне захворювання скелетномишечной системи, що характеризується контрактурами і деформацією кінцівок, недорозвиненням суглобів і м'язів, а також фіброзом; змішані форми дитячого церебрального паралічу; невральна амиотрофія; спинальна аміотрофія - група генетичних захворювань, що характеризується ураженням рухових нейронів на рівні передніх рогів спинного мозку; плечова плексопатия на тлі тромбоцитопенічна пурпура Шенлейна-Геноха, родової травми ( «акушерський параліч» при переломі ключиці), додаткових шийних ребер (синдром «верхньої апертури грудної клітини»), пухлини Панкоста (пухлина верхівки легені), неправильного положення верхньої кінцівки під час наркозу при тривалому перебігу операційного періоду, гранулематозной васкулопатії, асоційованої з вірусом Herpes zoster, екзогенної інтоксикації дофамином; синдром Гієна-Барре-Штроля - гостра аутоиммунная запальна демієлінізуюча полірадікулонейропатія; синдром Ларсена - спадкове захворювання, яке відрізняється множинними уродженими вивихами» характерним видом особи і скелетними аномаліями; синдром Елерса-Данлоса (колагенози); дистрофічна дисплазія; різні форми вродженої міопатії - синдром «центрального стрижня», немаліновая міопатія і інші варіанти синдрому «млявого дитини»; міотонічна дистрофія; атонически-астатическая форма дитячого церебрального паралічу, змішані форми дитячого церебрального паралічу з переважанням гипотонуса м'язів кінцівок.
Синдром верхнього млявого паралічу зустрічається при багатьох захворюваннях і може служити причиною інвалідизації. Оскільки верхні кінцівки відіграють переважну роль в освоєнні навколишнього світу, у пацієнтів c верхнім млявим паралічем втрачаються функції соціальної адаптації, неможливими стають навички самообслуговування, що змушує інвалідів цілком залежати від сторонньої допомоги [91, 20-23].
При всьому різноманітті етіології верхнього млявого / змішаного паралічу клінічна картина у таких пацієнтів в цілому однотипна. Основними ознаками симптомокомплексу, які вимагають застосування екзоскелета, є зниження сили м'язів верхніх кінцівок; обмеження швидкості, об'єму (амплітуди) рухів в проксимальних і дистальних відділах верхніх кінцівок з переважним погіршенням в проксимальних відділах; знижений м'язовий тонус в проксимальних і дистальних відділах верхніх кінцівок або наявність змішаного тонусу з переважанням гіпофункції; зниження або відсутність сухожильних рефлексів з рук (згинальних-ліктьовий, розгинальних-ліктьовий, карпорадіальний).
Підсумуючи стосовно екзоскелетів, можно сказати що, моделі з активним принципом роботи дозволяють виконувати більший обсяг рухів, однак залежність від джерел зовнішнього живлення, дорожнеча, масивність конструкції обмежують їх широке застосування, в тому числі і в медичних цілях. Цих недоліків позбавлені пасивні екзоскелети. Вони не залежать від джерел зовнішнього живлення, отже, маса конструкції менше, надійність набагато вище. Вартість пасивних пристроїв і їх обслуговування набагато нижче, ніж їх активних аналогів. 
Актуальним завданням теперішнього часу є розробка екзоскелетів з розширенням їх можливостей для адаптації інвалідів в повсякденному житті за допомогою заповнення втрачених функцій. [96, 20-23].
3D- принт у медицині. 3D-друк має величезний потенціал в медицині. За допомогою цих технологій можна відтворювати високоточні тривимірні моделі людських органів, а також деякі імплантати. Розробники подібних технологій прагнуть до створення органів в реальному часі.
На початку грудня 2017 року австралійський університет Вуллонгонга представив новий налаштований 3D-біопринтер, який здатний поліпшити лікування пацієнтів з діабетом першого типу.
Винахідники назвали систему 3D-Біопринтер для трансплантації клітин підшлункової залози (PICT). Нова технологія була представлена міністру охорони здоров'я Південної Австралії, а потім передана для використання Королівської лікарні Аделаїди, яка стала першою в світі клінікою з подібним обладнанням.
Розробники пояснюють, що система завдає спеціальні біочерніла, що містять інсулін продукують острівкові клітини, та трансплантуються 3D-друковані каркасні структури. Передбачається, що такий метод повинен удосконалити існуючий процес трансплантації острівцевих клітин від донорів людини, яка застосовується для лікування серйозних випадків діабету. Нова технологія дозволяє знизити ризик відторгнення пересадженої тканини за рахунок включення в донорську тканину клітин пацієнта.
Крім того, біопринтер друкує кілька типів клітин, тому його каркасна структура також може включати ендотеліоцити, необхідні для росту нових кровоносних судин в пересадженою островковой тканини.
Дослідницький рада виділила грант Австралійському центру передових технологій в області електроматеріалів, який очолює професор Гордон Уоллес (Gordon Wallace), і тепер подальша розробка і поліпшення 3D-біопринтера, що надійшов в Королівську лікарню Аделаїди, буде проводитися його командою.[99].
3D-друк середнього вуха для повернення слуху. На щорічних зборах Радіологічного товариства Північної Америки (RSNA) в грудні 2017 року був показано, як за допомогою 3D-друку можливо відтворювати точні копії середнього вуха для повернення слуху людям. Розробка почала застосовуватися на практиці.
Шляхом перетворення 3D-зображень, зроблених за допомогою комп'ютерної томографії, в надруковані на 3D-принтері протези хірургам вдалося з точністю помістити чотири імплантати різних розмірів в людські вуха.
На думку вченого, цей метод може поліпшити хірургічну процедуру, яка часто зазнає невдачі через неправильні розмірів протезних імплантатів. У проведеному дослідженні чотири хірурга здійснили введення імплантів в чотири різних середніх вуха. Всі хірурги змогли точно поєднати модель протеза з скроневої кісткою, що містить середню і внутрішню частини вуха. Шанси на такий результат при звичайному протезуванні рівні 1: 1296.
Вчений пояснив, що надається 3D-моделюванням можливість бачити комплексні анатомічні відносини дозволяє вийти на новий рівень вивчення, розуміння і медичного планування. [100].
4 грудня 2017 року Управління США з контролю за харчовими продуктами і лікарськими засобами (FDA) випустило нові рекомендації по створенню медичних моделей за допомогою 3D-принтерів. У керівництві докладно розглянуті аспекти проектування і випробування моделей, а також вимоги до їх якості.
Хоча тривимірна печатка відноситься до відносно новим технологіям, вона вже знайшла широке застосування в клінічній практиці - наприклад, її використовують для відтворення точних копій складних анатомічних структур і імітацій хірургічних операцій. Помітивши стрімку еволюцію цієї технології, FDA випустило спеціальні рекомендації, щоб допомогти виробникам більш ефективно виводити на ринок 3D-друковані моделі.
У рекомендаціях, розроблених на основі спільного семінару FDA з групою незалежних експертів RSNA в області 3D-друку від 31 серпня 2017 року, основна увага приділяється технічним аспектам 3D-друку.
Рекомендації включають розділи по дизайну і процесу виробництва, випробування моделей і складання інструкцій. У розділі виробничого процесу розглядаються технічні аспекти 3D-друкованих моделей.
При створенні моделей на основі зображень, наприклад, отриманих при КТ-скануванні, повинні враховуватися мінімальна якість зображення і його дозвіл, алгоритми обробки зображень, які можуть змінювати розміри моделі в порівнянні з реальними органами, а також збереження і визначність анатомічних орієнтирів, які використовуються для адаптації моделі.
У розділі по випробуванню моделей наводяться вимоги до їх опису, результатами механічних випробувань, вимірювання розмірів, характеристикам матеріалу, стерилізації та біосумісності. Згідно з третім розділом, кожен пристрій має мати інструкцію, де будуть вказані ідентифікатор пацієнта, призначення моделі і його остаточний дизайн, а також попередження про необхідність попереднього обстеження пацієнта для виключення будь-яких змін, які можуть відрізняти модель від реальної анатомічної структури [97].
Друк штучного серця. У липні 2017 Швейцарський федеральний технологічний інститут Цюріха (ETH Zurich) представив штучне серце, створене за допомогою тривимірного друку. На момент анонса виконане з силікону виріб був далеко від стадії комерційної готовності.
Штучне серце вагою 390 грамів і обсягом 679 кубічних сантиметрів надруковано на 3D-принтері методом лиття по виплавлюваних моделях. Лівий і правий шлуночки розділені не перегородкою, а спеціальною камерою, наповненою стисненим повітрям. Надуваючись і збираючи, ця камера імітує скорочення м'язів людського серця і качає кров.
До моменту демонстрації штучного серця воно підтримує лише 3000 ударів, тобто може працювати від 30 до 45 хвилин. Для перевірки роботи серця вчені використовували передове тестове середовище, що імітує серцево-судинну систему людини, і рідина, що має порівнянну з кров'ю в'язкість. [101].
Створення та вживлення 3D-черепа. У квітні 2016 року стало відомо про те, що південнокорейські хірурги змогли надрукувати на 3D-принтері модель черепа і використовувати його на живу людину. Операція пройшла успішна і допомогла врятувати людське життя.
У лікарню при університеті Чуна (Chung-Ang University) в Південній Кореї надійшла 60-річна пацієнтка зі скаргою на раптову головний біль. У неї діагностували субарахноїдальний крововилив. Після марних спроб зупинити смертельну кровотечу лікарі прийняли рішення видалити частину черепа, щоб зменшити тиск на мозок, викликане його набряком.
Під час операції в місці видаленої частини черепа виникла недостатність кровопостачання мозку, в результаті чого була потрібна пересадка черепа. В результаті було прийнято рішення про імплантацію тривимірної моделі черепної коробки.
Доктора лікарні залучили фахівців Корейського інституту промислових технологій в провінції Канвондо. Вони сканували черепну коробку пацієнтки за допомогою комп'ютерної томографії та створили точну тривимірну копію органу. За допомогою спеціального обладнання модель була роздрукована. Її виготовили з чистого титану, який прийнято вважати одним з кращих матеріалів для створення імплантів. Цей метал є легким, міцним і інертним, він має низьку ймовірність відторгнення організмом.
Операція з імплантації надрукованого на 3D-принтері черепа завершилася успішно. Професор відділення нейрохірургії університету Чуна Квон Чжонтек (Kwon Jeong-tek) зазначив, що створення синтетичних імплантів і металевих пластинок, використовуваних для з'єднання кісткових уламків, давно застосовується для заміни елементів черепа людини, однак дана технологія завжди була недосконалою. [98].
Завдяки розвитку медицини очікувана тривалість життя росте вже два століття. Для народжених в 1955 році вона становила лише 48 років, а до 1995 року досягла 65. За даними ВООЗ, середня очікувана тривалість життя у народжених в 2015 році становить 71,4 року - більше, ніж будь-коли в історії людства. Мільйони людей, що з'явилися на світ на початку XXI століття, доживуть до наступного століття. На думку Курцвейла, це буде вже не знайоме нам по попереднім епохам людство. Глибоке розуміння роботи геному дозволить позбутися від спадкових хвороб, лікувати діабет і рак, старечу деменцію. Медицина стане персоналізованої: ліки будуть призначатися і синтезуватися з урахуванням індивідуальних особливостей організму кожного хворого. Нанороботи стануть боротися з інфекціями і пухлинами, підтримуючи і посилюючи імунітет.
Людський мозок дуже тісно пов'язаний з тілом і органами почуттів, більшість його функцій засновані на управлінні тілом, що не передбачає його повноцінної роботи поза біологічної основи. Здатність науки і медицини до заміни зношених органів буде підвищуватися, але біологічна основа людини завжди буде і повинна переважати. Якщо можна допомагати організму різними способами, в тому числі активізуючи його імунну систему, генетичні можливості, блокуючи або сповільнюючи процес старіння і т. П., Набагато правильніше зберігати його біологічну основу. Як би там не було, в найближчі десятиліття в процесі кіборгізації можливі досить радикальні прориви, але все ж він не зайде занадто далеко.
Штучний мозок Враховуючи, що питання про природу свідомості по ряду методологічних причин є найбільш важковирішуваними, прихильники прикладних когнітивних наук (нейроінформатіка, робототехніка, інтелектуальні системи і т.п.) обрали шлях емуляції мозкових процесів або імітаційного моделювання. Важливо при цьому розуміти, що мета цих досліджень - не створення якоїсь істоти, а технологічне відтворення деяких когнітивних функцій людини. Тобто суперобчислювальна машина при будь-якому рівні складності вирішуваних нею завдань залишиться предметом, і ніколи не стане істотою. Виникає питання, в чому полягає різниця між методами ІІ і імітаційними моделями мозку.
Найбільш відомим на сьогоднішній день є проект Blue Brain Project - проект по цифрового моделювання неокортексу людини, запущений компаніями IBM і EPFL (École Polytechnique Fédérale de Lausanne - Федеральний політехнічний інститут Лозанни). Метою даного проекту є комплексна цифрова модель неокортексной нейронної колонки, яка є найважливішою областю людського мозку. Ось короткий опис суті проекту, представлене на офіційному сайті: «Проект використовує суперкомп'ютер Blue Gene для моделювання колонок. В кінці 2006 року вдалося змоделювати одну колонку неокортексу молодого щура. При цьому використовувався один комп'ютер Blue Gene і було задіяно 8192 процесора для моделювання 10000 нейронів. Тобто практично один процесор моделював один нейрон. Для з'єднання нейронів було змодельовано близько 3 107 синапсів. 26 листопада 2007 року було оголошено про завершення "Фази I" проекту Blue Brain. Результатами цієї фази є:
1) нова модель сіткової структури, яка автоматично, за запитом генерує нейронну мережу по наданим біологічним даними;
2) новий процес симуляції і саморегуляції, який перед кожним релізом автоматично проводить систематичну перевірку і калібрування моделі, для більш точної відповідності біологічної природі ».
Схоже, що подібні проекти займаються все ж не створенням цифрового мозку, а створенням особливих методів комп'ютерного моделювання для дослідження мозку біологічного.
Так наприклад вчені у 2014 році в рамках проекту OpenWorm оцифрували мозок хробака і завантажили його в робота. Вчені дуже добре вивчили крихітну нематоду Caenorhabditis elegans. Нам відомі всі її гени, а також особливість її нервової системи. Вдалося скласти карту з'єднань між усіма 302 нейронами хробака і на основі отриманих даних створити цифрову версію системи його нейронів. Основне завдання проекту полягала в повній реплікації Caenorhabditis elegans в вигляді цифрового організму, проте дослідники вирішили піти далі і не тільки створили цифрову версію мозку нематоди, але ще і завантажили її в простого робота, створеного з конструктора Lego.
Цей робот фактично є фізичним втіленням хробака і має всі необхідні еквівалентні частини тіла нематоди: сонарний датчик, який діє в якості нюхової системи, і набір моторчиков, які виконують функцію моторних нейронів хробака, з кожного боку його тіла. Дивно, але без будь-яких заздалегідь внесених запрограмованих інструкцій оцифрована версія нейронної системи Caenorhabditis elegans дійсно здатна управляти роботом.
Дослідники відзначають, що цифрова симуляція роботи мозку хробака неідеальна і в деяких моментах спрощена. Наприклад, учені змушені були спростити процес, який виступає тригером для активації штучних нейронів. Але факт того, що робот дійсно рухається сам по собі, може зупинятися перед перешкодою, а потім задкувати, використовуючи для цього нічого більш, ніж просто оцифрований код, що імітує роботу нейронів мозку хробака - виглядає досить вражаюче.
Ще один розділ сучасних досліджень альтернативних mind-substance (носіїв розуму), що є наслідком імітаційних цифрових моделей мозку, умовно можна позначити виразом «Завантаження свідомості». У світовій науці з'явився цілий ряд напрямків, що описують прогностичні моделі переносу свідомості на альтернативний субстрат. (Про це йшлося вище.). Ці напрямки об'єднуються під назвою «сеттлеретіка» (від англ. Settler -переселенец).
Якщо припущення нейрофізіологів і нейрокібернетики про можливість переходу складноорганізованої матерії на принципово якісний рівень функціонування виявляться вірними, прогнози по «завантаженні свідомості» 2030 р збудуться.
Справедливості заради потрібно відзначити, що проекти типу SIM або BBP реалізуються в основному на американській технологічному майданчику. В поле інтересів трансгуманістів лежать інші дві моделі (можливо, більш реалістичні) цифрового імморталізму: планетарне нейро-співтовариство і інтеграція людино-машинних інтерфейсів, а також соціально-політичні наслідки їх реалізації.
Ідея планетарного мережевого свідомості бере початок в симбиотичному підході, який описувався ще в неоплатонічних трактатах про єдиний розум і душу, але теоретично вперше був висунутий в 20-х роках XX століття французькими мислителями Едуардом Леруа і Тейяр де Шарденом. В основі цього підходу лежить синтез біосфери і техносфери, що дозволяє людству вийти на зовсім інший рівень технологічного розвитку. В результаті цього синтезу повинна з'явитися нова мультиагентна форма ноосфери- планетарне свідомість, що реалізуються за рахунок активності комп'ютерних мереж і миттєвого доступу до необмежених обсягів інформації.
Згідно де Роснейю, цей рівень біотехнологічного синтезу можливий тільки в разі наявності прямого зв'язку діяльності мозку і високошвидкісних комп'ютерних мереж [35, 121].
Останні і повинні відкрити доступ віртуально-доповненої реальності і нового рівня єдиного вселюдського розуму. Вчений звертає увагу також на те, що симбіотичний альянс на макрорівні між людиною і технікою вже відбувся. Відмінність від природнього аналога полягає лише в тому, що штучне не володіє еволюційними дивідендами від цього союзу. Хоча штучні системи в ході цивілізаційного розвитку ускладнюють свою морфологію і функціональні параметри, що теж можна вважати свого роду еволюцією.
У термінах симбіотичного підходу не розрізняються активна і пасивна комунікація. Активна комунікація будується або на інтенціональних мовних актах (у людей), або на інстинктивному обміні сигналами (у тварин). Пасивна комунікація - це з'єднання рівнів системи (водопровід, електрична або комп'ютерна мережа і т.д.). Сучасні машинні системи комунікації, згідно де Роснейю, подолали рубіж пасивної комунікації, тому що нинішні інтелектуальні системи самостійно проводять моніторинг навколишніх умов, приймають рішення, виводять інформацію на різні інтерфейси, взаємодіють з іншими елементами системи і т.д.
Для зв'язку людського мозку і комп'ютера потрібні синапси нового зразка. Синапс - це зв'язок двох світів, світу молекул і світу іонів. По суті, синапс - це пробіл, зазор. Термінали нервів знаходяться не в прямому контакті. Нервовий імпульс циркулює по мережі, «проскакуючи» синаптичні зазори. Як тільки імпульс досягає нервового закінчення, зі спеціальних резервуарів нервових закінчень вивільняються хімічні медіатори (молекули-переносники), які проносять імпульс над синаптическим розривом і доставляють його молекулярною рецепторів, які в свою чергу переривають сигнал. Тобто запускаються процеси вже наступного рівня. Йдеться про хвилі деполяризації, які з'являються в результаті нерівноважних станів внутрішньої і зовнішньої структур нейрона.
На думку футурологів, для створення планетарного розуму необхідно організувати людино-машинну взаємодію за принципом нейронних зв'язків, щоб можна було за допомогою спеціальних медіаторів подолати розрив між природним мозком і процесами в штучних пристроях. На сьогоднішній день такими пристроями є маніпулятори введення (клавіатура, мишка, тачпад, джойстик, сенсорний екран) і системи виведення (монітори, акустичні системи, вібросістеми). Іншими словами, все те, що дозволяє здійснювати введення / виведення інформації за допомогою людських рецепторів. На сьогоднішній день людино-машинні інтерфейси стають все більш інтуїтивними, операційні системи перетворюються на подобу екологічного ареалу, в якому здійснюють свій життєвий цикл різнорівневі техноорганізми: від робочої станції до планшетного комп'ютера і телефону.
Еволюція людино-машинних інтерфейсів йде по шляху інтуітівізаціі і натуралізації. Якщо на зорі комп'ютерної ери алгоритми задавалися перфокартами, потім клавіатурою і мишкою (миша-це вже цифровий емулятор «пальця»), то тепер комп'ютер розпізнає людську мову, рукописні тексти і здатний контактувати з користувачем, зчитуючи код з руху очей, тіла і навіть з електричної активності мозку (технології BCI7).
Характерно, що з ускладненням систем програмного введення, які за п'ятдесят років пройшли еволюційний шлях від переносних орієнтованих кодів до сучасних об'єктно-орієнтованих мов, процеси платформи «віддалилися» від стандартного користувача. Тепер між командами «заліза» і приємним призначеним для користувача інтерфейсом, доступним навіть дітям і пенсіонерам, лежать «шари» мов високого рівня і аналітичні процеси компілятора. Ці невидимі процедури і створюють ілюзію інтуїтивного контакту зі штучною системою.
Отже, на сьогоднішній день розвиток HMI8-технологій реалізується в трьох напрямках:
‑ Створення інтелектуального оточення. Основним принципом тут є інтелектуалізація повсякденних об'єктів, які «зчитують» когнітивно-поведінкову діяльність користувача, максимально адаптуючись під його індивідуальність. У Франції існує цілий науковий напрям по розробці активного інтелектуального повсякденного оточення - Domotique (домотіка, від лат. Domus - житло). Також в цій області йде активна розробка споживчих програм, що стосуються «коммунікативних об'єктів» (коли товар за допомогою технології smart label видає споживачу вичерпну інформацію про себе).
‑ Розвиток психофізіологічних і когнітивних принципів ергономічної сумісності HMI. Психофізіологія виду Homo sapiens (реакції людини на колір, колірну гамму, частотний діапазон подаються сигналів, форму та інші перцептивно-естетичні параметри машини) визначається одноманітністю, але етнічні або світоглядні картини світу різняться.
Одним з напрямків в ергономіці HMI сьогодні є соціальна ергономіка. Машинне смисловий простір має бути максимально дружнім для користувача з будь-яким рівнем технічної підготовки, будь-якого віку і релігійної приналежності.
‑ І нарешті, технології, засновані на інтеграції BCI. В основі цих технологій лежить принцип прямого інформаційного впливу на мозкові центри, минаючи сенсорні органи. Таким чином інформація з машинних систем виведення доставляється за допомогою спеціальних мікрочіпів-транспондерів безпосередньо в головний мозок. В результаті цього синтезу народжується унікальний феномен доповненої реальності, коли у фокусі когнітивної активності людини змішуються реальні і віртуальні об'єкти [34. с. 198].
Розвиток міждисциплінарних досліджень в області проектування біоелектронних інтерфейсів вже досягло певних успіхів в цій області. Наприклад, ключову проблему конвертації електричних сигналів в іонні і назад вирішили на матеріалі протонного транзистора в Університеті Вашингтона, створивши матеріал, який дуже добре проводить протони і, в принципі, дозволяє створити інтерфейс для взаємодії електроніки і живих організмів. Також існують біотранзістори вологого типу на основі металлополимерів, цифрові пристрої пам'яті, які реалізуються на вірус тютюнової мозаїки або на хлорофілі А зі шпинату.
Іншими словами, створення цифрової моделі планетарної свідомості вже почалося, тому що всі об'єкти людського світу, включаючи самих людей, скоро будуть об'єднані глобальною комп'ютерною мережею. Важливо відзначити, що в цій моделі буде два рівня обчислень: на рівні локальних індивідуальних процесорів і на рівні глобальної планетарної мережі (embedded computing).
Про повноцінні нейроспільноти або планетарну свідомість можна буде говорити, коли в мережі будуть представлені всі елементи людського досвіду. Можливо, ця технологія буде називатися «Smart planet».
Зрозуміло, сьогодні існують розробки в області нечіткої логіки і її використання в нейромережевих процесах, але в теорії множин ми можемо задавати лише діапазон критеріїв істинності. Тобто квадратних дужок з певною системою значень нам не уникнути.
Людська свідомість якимось чином долає цей бар'єр. При цьому треба зазначити, що представники синергетики, які розробляють методи формального опису (типу асимптотической математики) нелінійних процесів, нестабільності, біфуркації, хаосу і т.п., досягають певних результатів. Але на сьогоднішній день ці математичні моделі важко реалізувати в логіці цифрових пристроїв. Однак планетарна модель свідомості через колосальні обсягів оброблюваної інформації може знехтувати цим.

2.3 Вплив інформаційних технологій на психіку та когнітивні процеси людини

Вплив інформаційних технологій на психіку людини. Різноманітні електронні пристрої та мережеві технології міцно увійшли в повсякденне життя сучасної людини. Вже нікого не дивує однорічний малюк, який грає зі стільниковим телефоном або розглядає щось на екрані інтернет-планшета, першокласник, який читає електронну книгу, або підліток, що вважає за краще спілкування в чаті зустрічам з друзями. Інтернет всюди, і без нього вже неможливо уявити життя сучасного суспільства. Однак наслідки такого повсюдного вторгнення інформаційних технологій в повсякденне життя людини в повній мірі не осмислені. Широке поширення електронних пристроїв і інформаційно-комунікаційних технологій спонукає дослідників звернути особливу увагу на вивчення тих змін, які можливі і вже відбуваються під їх впливом. До найбільш значущих з них слід віднести трансформації в сфері когнітивних процесів (від лат. Cognitio - знання, пізнання, вивчення, усвідомлення), тобто психічних процесів, що виконують функцію раціонального пізнання. Зазвичай до когнітивних процесів відносять пам'ять, увагу, сприйняття, розуміння, мислення, процеси прийняття рішень.
Вплив інформаційно-комунікаційних технологій на когнітивні процеси стало об'єктом вивчення дослідників лише в останні роки. В даний час зазначена проблема активно досліджується фахівцями Інституту майбутнього мислення при Оксфордському університеті під керівництвом С. Грінфілд (Oxford University's Institute for the Future of the Mind) [36], а також Лабораторії комунікації людини і інтерактивних медіа Стенфордського університету (Communication between Humans and Interactive Media Laboratory - CHIMe Lab at Stanford University) [37].
 Фахівці зазначених центрів займаються переважно прикладними міждисциплінарними дослідженнями на стику когнітивної психології, неврології і інтерактивних технологій. У вітчизняній науці також робляться перші кроки експериментального вивчення впливу інформаційних технологій на когнітивні процеси [38]. 
На сучасному етапі важливим завданням є теоретичне осмислення отриманих в ході прикладних досліджень результатів і визначення подальших перспектив вивчення впливу інформаційно-комунікаційних технологій на когнітивні процеси.
Актуальність зазначеного завдання зростає в зв'язку з тим, що ідея про негативну дію сучасних технологій на мислення активно мусується в пресі. Синдром розсіяного уваги - діагноз цього покоління. Це не погано, це факт » [39]. 
На основі подібних і аналогічних їм тверджень вже робляться висновки про необхідність зміни системи освіти, причому ці висновки діаметрально протилежні: від необхідності перебудувати методику викладання з урахуванням потреби «цифрового покоління», якому доступна особлива «цифрова мудрість» [40]. 
До закликів проходити спеціальні тренінги, покликані позбавити від впливу інформаційно-комунікаційних технологій на мислення [41].
 Такі різноспрямовані, але люто пропаговані їх авторами затвердження однаково небезпечні. Вони сприяють міфологізації масової свідомості і ще раз наголошують на необхідності зваженого підходу до проблеми впливу інформаційно-коммунікаційних технологій на мислення.
Звісно ж, що основними факторами, що впливають на когнітивні процеси в даний час, є гіпертекстуальність сучасної культури, постійне збільшення кількості інформації, якою змушений оперувати людина, поширення електронної комунікації і пов'язані з нею мовні трансформації. Коротко зупинимося на специфіці зазначених факторів.
Як відомо, у міру поширення комп'ютерних мереж гіпертекст як особлива форма подання інформації починає домінувати над текстовою формою. Сам термін «гіпертекст» був введений в науковий обіг в 1965 р Т. Нельсоном для опису документів, які виражають нелінійну структуру ідей, на противагу лінійній структурі традиційних книг, фільмів і мови. «Під" гіпертекстом ", - писав Т. Нельсон, - я розумію непослідовну запис. Зазвичай процес написання здійснюється послідовно за такими двом причинам. По-перше, тому, що він є похідним від мови, яка не може не бути послідовною (так як у нас для цього тільки один канал), і, по-друге, тому, що книги незручно читати інакше як послідовно. Однак думки утворюють структури, які не є послідовними - вони пов'язані багатьма можливими переходами »[42].
Гіпертекстова інформаційна модель заснована на гіпотезі про те, що переробка і генерація ідей людським мозком відбувається асоціативно, а не лінійно [43].
У комп'ютерних мережах інформація представлена у форматі гіпертексту з безліччю посилань, завдяки яким текст в самому собі несе вказівку на те, в які контексти він включений. Гіпертекст різомоподобен (від грец. Rhiza - корінь), в ньому немає чіткої структури. Композиція такого тексту спрощується до простого переліку фактів, думок, цитат, деталей, відомостей про персоналії і т. П. Як, в якій послідовності буде знайомитися читач з інформацією, залежить тільки від нього самого. За різоморфному гіпертексту можна пересуватися по безлічі шляхів. Читання гіпертексту - це не діалог читача з автором, а полілог, в якому, часом, авторство вдруге, як вторинна і тема. Почавши читати матеріал на певну тему, людина може перейти до іншої, потім - до третьої, четвертої і так - до безкінечності.
Характерною особливістю сучасного суспільства є постійне збільшення кількості інформації, якою змушений оперувати людина. В даний час в протягом місяця людина отримує і обробляє стільки ж інформації, скільки в XVIII в. протягом усього життя. Крім того, розвиток інформаційних технологій призводить до постійного дублювання інформації, в якій все складніше орієнтуватися. Так, тільки в мережі Facebook щомісяця викладається у відкритий доступ близько 30 млрд нових джерел інформації. Постійно збільшується і кількість інтернет-сайтів. Якщо в 2007 р їх було близько 105 млн, то в лютому 2013 р даними компанії Netcraft, що займається інтернет-моніторингом, кількість функціонуючих сайтів перевищило 630 млн. Загальний світовий обсяг створених і реплікованих людством даних в 2011 р склав більше 1, 8 зеттабайт (1,8 трлн Гб). За прогнозами американської International Data Corporation (IDC), кількість даних на планеті буде подвоюватися кожні два роки аж до 2020 р Причому частка корисної інформації складе всього 35% від всієї згенерованої [44].
Наступним фактором, що впливає на когнітивні процеси, є поширення електронної комунікації. У міру розвитку інформаційно-коммунікаційних технологій спілкування все більше переноситься у віртуальне середовище. Значне число людей щодня спілкуються між собою за допомогою електронної пошти, SMS або телеконференцій. Інтернет стає не тільки джерелом отримання інформації, а й комунікативним майданчиком, що надає можливість вільно висловлювати власну думку з будь-яких питань, брати участь в публічних дискусіях, знайомитися і спілкуватися з широким колом осіб. Все більшої популярності в даний час набувають соціальні мережі, такі як Facebook, Twitter, «В контакті», «Однокласники» та ін., Чати, форуми, область коментарів в блогах і новинних сайтах. Віртуалізація спілкування дозволяє сучасним дослідникам говорити про формування «кнопкової культури» і про появу особливого типу людини - «людини, що кликає по клавіатурі» [45, с. 20 ]
Більш звичним стає взаємодія з іншими людьми за допомогою інформаційних технологій, а не при безпосередньому особистому контакті.
Хоча сучасні технології дозволяють спілкуватися в голосовому режимі, основним способом спілкування в Інтернеті є письмовий текст. Оскільки написання тексту вимагає великих затрат часу, ніж усне висловлювання, комп'ютерні мережі формує особливий інтернет-мову, іменований також в російськомовних традиціях «електронною мовою», «комп'ютерною мовою», «кібермовою», а в англомовній - «e-language», « netlingo »,« e-talk »,« netspeak »,« weblish ». Більшість дослідників визначають комп'ютерну мову як функціональну різновид будь-якого природного людського мови, що має писемність, як «під’язик» [46].
Лінгвістами виявлені такі специфічні особливості комп'ютерного мови як відмова від прийнятих норм правопису, спрощеність і стислість граматичних конструкцій, використання скорочених словесних форм, домінування «сленгових», «розмовних» форм мови, словосполучення різних мов [47].
Оскільки інтонаційний виділення і використання невербальних засобів комунікації при інтернет-спілкуванні утруднено, для позначення емоційного стану в віртуальний дискурс вводяться «смайлики» (від англ. Smile - посмішка), для компенсації тембру голосу і акцентування частини висловлювання використовується так званий «капс» (від англ. Caps Lock) - написання фрази або частини її великими літерами і т.п.
Мовні трансформації в інтернет-середовищі активно вивчаються лінгвістами, дослідження ж їх впливу на когнітивні процеси тільки починається. Як відомо, мова включений в складну систему пізнання людиною світу, в інформаційно-когнітивну систему, основним призначенням якої є забезпечення процесів сприйняття інформації ззовні, переробки цієї інформації, її збереження і трансляції іншим індивідам. Ще в 50-і рр. XX ст. американський лінгвіст Б.Л. Уорф сформулював гіпотезу, згідно з якою основа мовної системи будь-якої мови (т. Е. Граматика) - це не просто інструмент для відтворення думок, а засіб їх формування, програма і керівництво розумової діяльності індивідуума, засіб аналізу вражень і їх синтезу. На підставі аналізу мов американських індіанців він прийшов до висновку, що ті чи інші категорії людей виділяють в світі явищ зовсім не тому, що ці категорії самоочевидні. Навпаки, мовна система, засвоєна свідомістю людини, структурує навколишній світ і систематизує ті чи інші враження [48]. На початку XXI ст. ця гіпотеза отримала поширення і підтвердилася новими даними, згідно з якими розвиток пізнавальних здібностей у нормальної людини протікає в когнітивної області мовних взаємодій, складових природне середовище буття людини і приймають безпосередню участь у формуванні концептуальної системи [49]. І хоча це твердження має статус гіпотези, можна припустити, що мовні трансформації здатні вплинути на специфіку протікання когнітивних процесів.
Для характеристики змін розумових процесів, що відбуваються під впливом інформаційних технологій, ряд сучасних дослідників пропонують використовувати поняття «Net-мислення» [50, 51], або «кліпове мислення». У вітчизняній науці одним з перших термін «кліпове мислення» став вживати філософ Ф.І. Гиренок, вважаючи, що понятійне мислення перестало відігравати важливу роль в сучасному світі і на зміну йому прийшло кліпове [52].
Вітчизняний психолог Т.В. Семеновских пропонує розуміти під кліповим мисленням «процес відображення безлічі різноманітних властивостей об'єктів без урахування зв'язків між ними, що характеризується фрагментарністю інформаційного потоку, алогичностью, повної різнорідністю, що надходить, високою швидкістю перемикання між частинами, фрагментами інформації, відсутністю цілісної картини сприйняття навколишнього світу» [53].
Саме цей тип мислення приходить на зміну мислення раціональному. Дійсно, спілкування в мережі, мережевий спосіб представлення тексту здатні зробити певний вплив на специфіку мислення тих, хто проводить значну частину часу в Інтернеті. Однак прикладні дослідження впливу інформаційно-коммунікаційних технологій на зміну когнітивних процесів не дозволяють стверджувати, що ці зміни тільки негативні. Також немає підстав вважати, що «кліпове» або «мережеве» мислення властиво лише підліткам і молоді.
Розглядаючи можливі трансформації когнітивних процесів під впливом розвитку сучасних технологій. Більшість дослідників відзначають, що зміни зачіпають, насамперед, увагу, пам'ять та аналітичне мислення. До таких висновків приходять як користувачі Інтернету на основі самоаналізу їх діяльності, так і психологи, що досліджують зазначені процеси. Так, американський письменник і публіцист, автор нашумілої книги «Пустушка: Що Інтернет робить з нашими мізками» Н. Карр, який є інтенсивним користувачем Інтернету, зауважив, що став втрачати здатності концентрації і аналізу [54].
На думку Н. Карра, Інтернет призводить до того, що люди втрачають здатність до сприйняття об'ємних текстів, що вимагають тривалої концентрації уваги і самостійного виділення головних думок. Ті, хто проводять багато часу в мережі, насилу можуть фокусувати увагу, виділяти головне, вони некритично з'єднують шматки інформації, отриманої з різних джерел. Мережа робить людей розсіяними і поверхневими. Вони відчувають постійну потребу в отриманні нової інформації, не встигаючи, а часто і не прагнучи її осмислювати. Американський лінгвіст, професор Н. Барон вважає, що швидке поширення комп'ютерних технологій сприяє зростанню синдрому дефіциту уваги, перш за все у дітей і молодих людей [55].
Постійне використання комп'ютерних технологій призводить до того, що знижуються стійкість, концентрація і зосередженість уваги.
Процеси концентрації уваги досліджувалися фахівцями Лабораторії комунікації людини і інтерактивних медіа Стенфордського університету і Інституту майбутнього мислення при Оксфордському університеті. Дослідниками аналізувався феномен багатозадачності і її вплив на когнітивні процеси. Під многозадачностью розуміється одночасне сприйняття інформації з декількох джерел і спроби виконувати кілька дій одночасно або безпосередньо один за одним. 
Дослідники Лабораторії комунікації людини і інтерактивних медіа Е. Офір і К. Насс, які вивчали людей, що виконують одночасно від двох до шести дій (перегляд електронної пошти, читання і написання коротких повідомлень, спілкування в Facebook, віртуальні ігри і т. п.), Прийшли до висновку, що тільки 3% випробовуваних вдавалося успішно поєднувати численні потоки інформації. Решта відчувають труднощі в здійсненні інтелектуальної діяльності. Так, учасники експериментів не могли в більшості своїй абстрагуватися від несуттєвою інформації, їм було потрібно більше часу, щоб переключитися з одного завдання на інше. Вони вважали за краще постійно шукати нову інформацію і відчували труднощі в ситуаціях, коли потрібно звернутися до вже відомих їм відомостей. Дослідники прийшли до висновку, що люди, практикуючі багатозадачність, відчувають проблеми з концентрацією уваги, часто відволікаються, не можуть відокремити головне від другорядного, не здатні зосередитися на виконанні одного виду діяльності, їм складно відмовитися від звички одночасного виконання декількох завдань навіть у тих випадках, коли цього не потрібно [56].
На думку Л. Стоун, під впливом багатозадачності формується частковобезперервну увагу [20].
Професор С. Грінфілд відзначає, що у активних користувачів Інтернету може розвинутися синдромом дефіциту уваги Однак це припущення потребує подальшого обгрунтуванні [57].
В даний час складно сказати, до яких наслідків може привести зниження концентрації уваги. Можливо, розподіленння уваги негативно позначається на репродуктивній діяльності і позитивно - на творчій. Так, відомий британський психолог Г. Айзенк вважав, що увага креативних суб'єктів є більш дефокусованим (розподіленим) в порівнянні з увагою некреативних суб'єктів, які є більш фокусованим. Поряд з цим Г. Айзенк відзначав певну схожість в дефокусованою уваги між креативними суб'єктами, з одного боку, і хворими на шизофренію і людьми з помірно високим рівнем психотизма - з іншого [58].
На думку С. Мартіндейл, навпаки, креативні суб'єкти більш варіативні і здатні диференціювати широту фокусу уваги, тобто їх увагу може бути і більш дефокусованим, і більш фокусованим - в залежності від вимог завдання [59].
Широке поширення інформаційно-комунікаційних технологій може вплинути на процеси запам'ятовування. Можливе зниження довільної (що вимагає вольових зусиль) словесно-логічної пам'яті. Як зазначає російський фахівець з теоретичних основ інформатики К.К. Колін, «пам'ять буде все менше використовуватися для запам'ятовування фактографічної та іншої інформації, оскільки її "кібернетичними протезами" стануть персональні комп'ютери, смартфони та електронні бази даних мережі Інтернет» [60].
На його думку, люди, найімовірніше, будуть запам'ятовувати не саму інформацію, а метаінформацію, інформацію про те, в якій папці комп'ютерної пам'яті вона зберігається або в який електронній бібліотеці її можна знайти. Можливо також, що під впливом загальної візуалізації культури буде розвиватися образна пам'ять. Зміни процесів запам'ятовування може розглядатися як захисна реакція організму в умовах постійного збільшення загального обсягу інформації, якою доводиться оперувати сучасній людині.
Під впливом інформаційно-комунікаційних технологій змінюється мислення людини, однак ці зміни ще не вивчені до кінця і оцінюються дослідниками діаметрально протилежно. Так, відомий учений книгознавець Є.І. Коган зазначає, що під впливом інформаційних технологій мислення стає безсистемним [61].
Філософ А.Д. Еляков пише, що занурення людей у світ інтернет-технологій може призвести до деградації мислення, «омертвіння» творчих здібностей, наближенню людського інтелекту до «інтелекту зомбі або високорозвинених інтелектуальних автоматів» [62].
У ряду експертів викликає тривогу той факт, що все частіше люди не прагнуть самостійно витягувати необхідні їм відомості з першоджерел, а звертаються до представлених в мережі дайджестам, синопсис, коротким викладам. Такі види діяльності як реферування, конспектування поступово відходять у минуле. Людина втрачає навички оперування великими цілісними текстами, він відчуває істотні ускладнення при виділенні основної думки тексту, причинно-наслідкових зв'язків [63].
Наслідком цього стає спрощення розумової діяльності, зниження аналітичного мислення. Люди, які проводять багато часу в мережі, зазнають труднощів при виконанні таких операцій, як аналіз і синтез, порівняння та узагальнення.
Поряд з цим, інформаційне середовище, яка формується новітніми технологіями, може сприяти розвитку інтуїтивного і творчого мислення. Як відомо, інтуїтивне мислення засноване на згорнутому сприйнятті проблеми відразу, її схоплюванні. Кліпове мислення передбачає спрощення, однак воно ж надає динамізм пізнавальної діяльності, так необхідний в сучасному світі [64].
Найчастіше активні користувачі комп'ютерних технологій мислять не складно мовними конструкціями, а образами, а адже саме образне мислення є основою творчої діяльності.
На думку американських дослідників Дж. Палфрі і У. Гассер, дітям, багато часу проводять в Інтернеті, властиві «тотальна креативність», інноваційність, що передбачає відмову від традицій [65].
Вплив інформаційно-комунікаційних технологій на розвиток образного мислення потребує експериментальної перевірки, однак безперечно те, що воно не менш важливо, ніж мислення логічне. Творча думка, як правило, ґрунтується на інтуїтивному відчутті єдності ідеї. Багато видатних учених відзначали, що вони не користуються словами в процесах абстрактного мислення, оперуючи деякими більш-менш ясними знаками або образами. Так, А. Ейнштейн, писав, що елементи його розумового процесу зазвичай бувають візуального або рухового типу, до логічних побудов в словах він переходить лише для того, щоб пояснити думку іншим. Французький математик Ж. Адамер мислив плямами невизначеної форми [66].
Світ комп'ютерних технологій дає багатий матеріал для образного мислення, однак без розвитку аналітичного, логічного мислення неможлива передача, трансляція вже отриманих знань іншим людям.
Таким чином, абсолютизація негативного впливу інформаціойно-коммунікаційних технологій на когнітивні процеси неприпустима. В даний час прикладні дослідження не дозволяють зробити таких висновків, а часто зустрічаються в науковій і публіцистичній літературі твердження подібного роду засновані, в переважній більшості, лише на особистому переконанні їх авторів. Слід звернути особливу увагу на вивчення і наявних позитивних змін. Так, використання інформаційно-комунікаційних технологій призводить до розвитку функцій правої півкулі головного мозку, що відповідає за просторово-образне мислення, що може сприяти становленню креативності. Дефокусіювання уваги і рухливість мислення, що породжуються роботою в комп'ютерних мережах, також можуть стати імпульсом для творчої діяльності. Саме ці аспекти впливу інформаційно-комунікаційних технологій на когнітивні процеси потребують подальшого вивчення.

2.4. Актуальність зростання інформаційних технологій у військовій сфері

Розвиток технологій незмінно веде до трансформації образу сучасного військового конфлікту. В дискурсах війни чітко виділяється технологічний дискурс, пов'язаний з розробками в військово-технічній галузі. Стрімкий оновлення сучасних технологій змушує постійно переглядати погляди на війни сьогодення і майбутнього. Одним з цікавих символічних феноменів на даному етапі став образ нанотехнологій. Виникнення, розвиток і застосування технологій у військовій області визначається не тільки рівнем науково-технічного розвитку, а й процесом соціокультурного табуювання. Поява нанотехнологій сприяло виникненню образу нановойни. Примітною є ментально-символічна робота, яка проробляється в суспільній свідомості, коли будь-які технологічні новинки починають примірятися до ведення війни. Фактично дане явище підтверджує стару істину про те, що люди не винаходять, все одно виходить зброю.
Однак подібний ментально-символічний механізм являє собою початковий етап табуювання. В даний час більшість винаходів принципово нових технологій в галузі озброєння виявляються під забороною через свою руйнівності і антигуманність. Своєрідним процесом детабуірованія стало використання поняття «гуманне зброю», що само по собі несе в своєму визначенні протиріччя, що доходить до абсурду. Будь-яке озброєння побудовано на принципі заподіяння шкоди людини в тій чи іншій мірі.
З нанотехнологіями як і з іншими технологічними новинками пов'язана поява безлічі страхів. Образ нановойни несе в собі потужну силу, так як лякає людей страшними наслідками нового ривка у розвитку технологій. Розібратися у всьому можна, тільки якщо чітко уявляти собі етапи еволюції проблеми. Необхідно розглянути послідовну зміну різних технологічних укладів з появою відповідних озброєнь, які передували виникненню нанотехнологій. У теперішній же час необхідно ретельно досліджувати дискурси і образи як самої нановійни, так і версії застосування нанотехнологічних розробок в сучасному військовому конфлікті.
Формування і деконструкція соціокультурних табу під час війни, як джерела технологій майбутнього представляє особливий інтерес у вивченні процесів, що відбуваються в суспільстві, так як сучасний світ не обходиться без збройних конфліктів і будь-яка держава потребує розвитку інновацій. Державний вплив на наукове співтовариство під час війни полягає в системі табу, спрямованих на регулювання пошуку та розробки проривних технологій, що дозволяють ефективно вести бойові дії. Наукові розробки військового часу, після зняття з них табу, стають надбанням всього суспільства, що веде до технологічного прориву і забезпечує сталий розвиток країн.
Війною прийнято вважати, будь-який конфлікт між різними державами, який набуває форми збройного протистояння, гонки озброєння з подальшим його застосуванням і т. п., що призводить до людських жертв.
Основна мета війни полягає в тому, щоб схилити противника до прийняття певних вимог. Вимоги можуть бути різними: прийняття певної ідеології переможеним державою, передача різних ресурсів і ін.
Для досягнення державою переслідуваних цілей у війні застосовується не тільки збройна боротьба, але й ідеологічна, дипломатична, економічна, інформаційна. Тобто війна несе в собі дії насильницького характеру. Держави з допомогою певних ідеологій намагаються морально розкласти населення ворожих держав. Вводяться подвійні стандарти в дипломатії. Застосовуються різні торговельні санкції. Останнім часом все більше використовується інформаційна боротьба у війні. Вона служить як засіб залучення союзників, так і дезорієнтує суперника.
Таким чином, засобом досягнення перемоги у війні є не тільки армія, але і інформація, ідеологія, здатність впливати на думку світової спільноти.
Війна виступає як крайній захід при реалізації певної мети, досягнення певних вимог, панування і т. П. У війни багато осіб і багато таємниць. Війна завжди має на увазі людські жертви, навіть якщо розглядати такий феномен як «Холодна війна». Якщо в збройному конфлікті люди гинуть на полі брані, то в разі війни без прямого конфлікту, як правило, люди гинули в таборах, в'язницях. Лише за кількістю жертв вони різні між собою.
Саме під час війни держава активізує виробництво, видобуток різних ресурсів, ідеологію, наукову діяльність, що робить можливим досягнення умов, що дозволяють здобути перемогу.
Незважаючи на трагічність війни, вона в багатьох випадках несе в собі технологічний прорив, який полягає в зростанні винахідливою діяльності воюючих країн, розробці інноваційних технологій, вдосконалення наявного технологічного фонду, пошуку нових джерел енергії.
Під час війни можуть сформуватися передумови для переходу в новий технологічний уклад розвитку держави.
В результаті прогресивного розвитку в СРСР військово - промислового комплексу під час Великої Вітчизняної війни склалися сприятливі умови для розвитку четвертого технологічного укладу в повоєнний час. Нарівні з великим числом наукових кадрів, які працювали над військовими розробками, почали з'являтися і економісти. Був побудований університет на Ленінських горах.
Однак, незважаючи на завершення війни, велика частина ресурсів була все - таки спрямована на розвиток військової галузі [115, с. 242].
 Так як розвиток цивільних інститутів було піддано соціокультурного табуювання. 
Під час інтенсивного формування четвертого технологічного укладу були створені атомна і воднева бомба. Соціально-економічний розвиток суспільства зажадало розвиток деяких сфер життєдіяльності, переймаючи військові технології. Наприклад, стали будуватися атомні електростанції. Перехід до четвертого технологічного кладу в СРСР стався в 1960 х роках. Цей період також є розпалом «Холодної війни».
Під час цього технологічного укладу інтенсивно розвивалася авіаційна і радіотехнічна промисловість, збільшувалося виробництво і переробка газу, здійснювалося будівництво трубопроводів. Відбувалася розробка і виробництво інноваційних радіолокаційних станцій за допомогою науково-дослідних інститутів, які були створені ще під час Великої Вітчизняної війни. Досягнення того часу в області радіолокації використовуються досі і вважаються кращими в світі. Четвертий технологічний уклад ознаменувався освоєнням космосу. Саме в цей час СРСР запустило перший штучний супутник землі, а потім в космос відправився перший космонавт Ю. А. Гагарін [115, с. 242].
 Таким чином, технології, розроблені під час війни, допомогли досягти передових технологій і в мирний час. Однак соціокультурне табуювання в рамках «Холодної війни» створило умови, при яких приділялася мало уваги розробці і виробництву товарів широкого вжитку.
Основна мета технологічного прориву у війні - це пошук певних рішень і наукових розробок, що дозволяють підвищити ефективність ведення бойових дій і при цьому знизити витрати ресурсів і тим самим забезпечити перевагу над ворогом. В цьому випадку додаються великі зусилля з боку державних органів і наукових діячів. Вливаються значні потоки фінансування. Вчені, в свою чергу, прикладають всі можливі зусилля, щоб сприяти перемозі їх держави. Тому наукова діяльність військового часу несе плідні результати. І згодом цього, безліч наукових розробок під час війни формують технології майбутнього.
Наприклад, поява електронної обчислювальної техніки йде корінням в Другу світову війну. У 1941 році німецький інженер Конрад Цузе створив першу обчислювальну машину Z3, яка володіла всіма властивостями сучасного комп'ютера.
У 1942 році в Університеті штату Айова (англ. Iowa State University) Джон Атанасов створив (а точніше - розробив і почав монтувати) перший в США електронний цифровий комп'ютер (англ. Atanasoff-Berry Computer - ABC). Хоча ця машина так і не була завершена (Атанасов пішов у діючу армію), вона, як пишуть історики, мала великий вплив на Джона мокли, який створив двома роками пізніше ЕОМ ЕНІАК.
На початку 1943 року успішні випробування пройшла перша американська обчислювальна машина Марк I, призначена для виконання складних балістичних розрахунків американського ВМФ.
В кінці 1943 року заробила англійська обчислювальна машина спеціального призначення Colossus. Машина працювала над розшифровкою секретних кодів фашистської Німеччини.
У 1944 році Конрад Цузе розробив ще більш швидкий комп'ютер Z4, а також перша мова програмування високого рівня Планкалкюль.
14 лютого 1946 року в Америці був запущений перший у світі реально програмований електронний комп'ютер ЕНІАК.
У Радянському Союзі перша електронна обчислювальна машина була створена в Києві групою Лебедєва в 1950 році. З тих пір розвиток інформаційних технологій пройшло безліч етапів. Але саме війна стала основною причиною розвитку ЕОМ. Комп'ютер сьогодні - техніка, без якої розвивається людина не мислить своє існування. ЕОМ застосовуються практично у всіх сферах життєдіяльності суспільства.
Після війни сформувалася жорстка система табу на використання технологій, в основі яких задіяна атомна енергія. Потенціал ядерної сили, який використовувався для знищення людей, зараз служить на благо людям.
Зняття соціокультурних табу під час бойових дій можна спостерігати і на сучасному етапі розвитку суспільства.
Фрейд стверджував що, «людина це система потреб, а суспільство це система табу» [116].
Якщо говорити про воєнний час, то армія - це система потреб, а держава це система, що створює і знімає табу. Держава повинна найраціональніше формувати і деконструювати табу, як в науковому співтоваристві, так і в суспільстві в цілому, щоб армія була боєздатна і забезпечувала перевагу над ворогом. Завдяки зняттю соціокультурних табу, відбувається інтенсифікація праці вчених в найрізноманітніших напрямках, що забезпечують перевагу воюючих країн. Це, в свою чергу, створює стимул для пошуку проблемних областей і знаходження нестандартних рішень, що дозволяє створити революційно нові технології або значно оновити існуючі.
Отже, образ війни часто виступає як джерело технологій майбутнього. Це пов'язано з тим, що відбувається інтенсифікація наукової діяльності в області винаходів і пошуку нових технологій, що забезпечують перевагу в силі тієї чи іншої держави в процесі ведення бойових дій. Ефективність діяльності вчених, нарівні з іншими важливими факторами, дозволяє організувати система соціокультурного табу. Причому вони формуються таким чином, що наукове співтовариство направляє свої зусилля на пошук і розробку проривних технологій, за допомогою яких можливо отримати перемогу над іншою державою. Ті технології, які не здатні забезпечити перевагу у військовій силі, гальмуються системою табу.
Державні структури у воєнний час прагнуть створити табу не тільки в науковому середовищі, а й у всьому суспільстві. Після зняття табу і завершення війни, багато розробки і технології, створені під час бойових дій, починають використовувати люди в мирний час, і деколи це дозволяє зробити технологічну революцію в різних сферах життєдіяльності суспільства.
Впровадження та розвиток нанотехнологій пов'язують з виникненням шостого технологічного укладу [117. 2-11].
 Найбільш розвинені країни Заходу ведуть активну підготовку до подібного переходу. Світ виявляється на порозі нової технологічної революції здатної в черговий раз докорінно змінити його вигляд. 
Якщо продукт на ринку затребуваний і добре продається, то його виробник особливої підтримки і не потребує. Ринок сам в силу своєї специфіки дає зростання прибутковим технологіям. Завдання держави як соціального інституту і державних економічних структур полягає саме в тому, щоб субсидувати фінансами і ресурсами саме ті технологічні напрямки розвитку, які вимагають серйозних вкладень і не можуть дати швидкий прибуток.
Перехід до шостого технологічного укладу неможливий без фундаментальних науково-дослідних проектів і технологічних розробок. Головне завдання держави на даному шляху - це підтримка подібної неприбутковою на початковому етапі роботи. Якщо державні економічні інститути не будуть підтримувати фундаментальну науку, в тому числі в галузі нанотехнологій, то перехід до шостого укладу буде відкладатися на невизначений термін, а відставання буде збільшуватися з кожним днем. У ситуації, коли в сучасному світі все більше загострюється боротьба за ресурси, а конкуренція ведеться не тільки економічними, а й військовими засобами, подібна позиція може привести до самих руйнівних наслідків [118, с. 213-225].
Створюється ситуація, коли впровадження нових технологій відбувається саме за рахунок воєн. Якщо щось важко окупити в мирний час, то в умовах військових дій воно може не тільки повернути витрати, але принести прибуток. Розв'язання сучасних військових конфліктів виявляється у всіх сенсах досить вигідною справою. Усуваються конкуренти, завойовуються ресурси, зростає військова міць, впроваджуються і розвиваються нові технології на прибутковою основі. Про символічні вигоди і посилення світового впливу і говорити не доводиться.
Йдеться про війну нанотехнологічної за своєю суттю і характером. Вона буде вестися із застосуванням наноозброєння, яким буде приділятися провідна роль при досягненні перемоги. А. Турчин вважає, що основною силою такої війни стануть нанороботи, які будуть залучати колосальні інвестиції [119, с. 99].
Одне очевидно питома вага застосування нанотехнологій у війні з часом буде тільки зростати. Якщо тільки нанотехнологічної зброя не буде піддано цілеспрямованому міжнародному табуювання, як це вже неодноразово відбувалося з іншими видами новітньої зброї і технологій.
Навколо нових видів зброї розгортається ціла дискурсивна війна, мета якої детобуювати дану сферу для себе, але залишити або поставити табу для інших. Однак все це означає спроби отримати односторонню перевагу. Перевага будь-якої однієї сторони завжди було стримуючим, а провокуючим війни фактором. Тільки загроза відповідного застосування аналогічної зброї, адекватного удару з неприйнятними наслідками для агресора служило справжньою перешкодою для виникнення військових конфліктів.
Розробки озброєнь, побудованих на нових фізичних принципах, не можуть перебувати під забороною міжнародних конвенцій. Останні табуируется то, що є, а мова йде про створення принципово інноваційних видів зброї. Саме тому багато країн посилено працюють у даному напрямку. Відмовитися робити те ж саме, значить заздалегідь поставити себе в програшну позицію, тому що рано чи пізно тебе поставлять перед погрозами і зброєю, на які нічого буде відповісти.
Нановійна поки існує тільки як віртуальна реальність, але дана ситуація може стати технологією її перекладу в дійсність соціальну. Всі війни на початку відбуваються в віртуально, в умах і планах людей, на картах і схемах, ідеологемах і міфах, але незабаром все знаходить реалізацію в битвах на полях реальних, а не іграшкових, битв. Все починається з дискурс-ігор і дискурсів, що провокують військову конфронтацію і детабуюючих можливості застосування нової руйнівної і смертоносної зброї. Відповідно, на черзі стоять актуальні дискурсивні дослідження образів нановійни і нанотехнологічної зброї від гіпотетичних і ігрових до реальних і експериментальних.
У прикладах наведу декілька актуальних розробок сьогодення. Активні екзоскелети знайшли широке застосування у військових цілях, однак через секретність розробок особливості їх конструкцій неможливо проаналізувати. 
Один з відомих екзоскелетів HULC (Lockheed martin, США) дозволяє солдату швидко переміщатися з вантажем по пересіченій місцевості, при цьому відзначається висока швидкість переміщення. HULC допомагає не тільки переносити, але і піднімати вантаж з землі. Маса пристрою - 25 кг, більша її частина припадає на батареї, заряду батарей вистачає на пару годин. Конструкція екзоскелета збільшує масу спорядження солдата на 25 кг. Використання цього пристрою обмежується кліматичними умовами - високою і низькою температурами. Обслуговування та ремонт HULC можуть проводити тільки фахівці [72. 49-51].
Екзоскелет XOS (sarcos, США) є спеціалізованим костюм, призначений для військовослужбовців польових підрозділів. Його істотний недолік - конструкція вимагає постійного зв'язку з джерелом енергії. Маса конструкції - 70 кг, що також обмежує його застосування [74. 25-30].
 Обидва описаних екзоскелета спрямовані на збільшення витривалості, сили як верхніх, так і нижніх кінцівок у здорових людей, в даному випадку - військових.
Армія США розробляє екзоскелет для кріплення на руці солдата. Роботизований пристрій повинен допомогти підвищити точність стрільби з ручної зброї в умовах бою. За допомогою нього військові також сподіваються прискорити навчання солдат-новобранців.
Механічна рука MAXFAS розробляється в науково-дослідній лабораторії армії США. Екзоскелет повинен допомогти позбутися від тремтіння руки під час стрільби з пістолета, що дуже важливо, якщо потрібно підвищити точність попадання в ціль.
Солдати повинні вміти швидко цілитися і влучно стріляти в безладному бою. Навчання із застосуванням MAXFAS дозволяє набути навички ефективної стрільби швидше, ніж того вимагають звичайні тренування.
Як повідомляє IBTimes, на створення MAXFAS авторів надихнуло роботизовані пристрій для відновлення рухів рук у людей, які постраждали від інсульту. Воно легке, так як виконано з вуглецевого волокна.
При виявленні мимовільної тремтіння в руках активуються двигуни, які коригують положення руки солдата. Випробування показали, що користувачі MAXFAS впевненіше володіють зброєю, навіть коли перестають користуватися пристроєм.
Канадські солдати стануть більш незалежними, оскільки зможуть виробляти електрику самостійно. 15 грудня 2017 року, портал armyrecognition.com повідомив про те, що Міноборони Канади закупило для армії дослідну партію екзоскелетів з функцією генератора струму PowerWalk.
В рамках угоди, укладеної з компанією Bionic Power, канадська армія отримає 30 комплектів PowerWalk. Відвантаження пристроїв пройде вже до кінця цього року, а на початку наступного солдати отримають їх для тестування. Вартість операції оцінюється в 1,16 млн канадських доларів ($ 0,9 млн).
PowerWalk кріпиться на ноги і в режимі ходьби генерує струм потужністю 10-12 Вт, що дозволяє за годину накопичити електроенергію, достатню для зарядки чотирьох смартфонів. Крім того, виробник стверджує, що PowerWalk дозволяє знизити навантаження на ноги бійця при стрибках і спусках по гірських схилах, а також ризик отримання травм і розтягувань.
Екіпірування сучасного солдата може включати 7-9 кг акумуляторів - пристрій PowerWalk дозволить відмовитися від частини з них. Крім того, виробляючи електрику самостійно, солдат стає більш енергонезалежною і мобільним. Раніше дослідну партію пристроїв PowerWalk закупила американська армія.
В Україні фахівці української компанії LimpidArmor вбудували окуляри доповненої реальності HoloLens від Microsoft в каску і з'єднали конструкцію з камерами, встановленими на броні танка. Це дозволить танкісту, який надів таку високотехнологічну каску, в реальному часі бачити 360-градусну панораму того, що відбувається зовні. Зображення на HoloLens буде подаватися не тільки з звичайних, але і термальних камер.
HoloLens вже не в перший раз використовують у військових цілях. Раніше ізраїльська армія взяла на озброєння напрацювання Microsoft за частиною доповненої реальності, а тепер і українські військові фахівці використовують можливості HoloLens. Очевидно, що технологія допоможе істотно поліпшити огляд танкістам, а якщо трохи попрацювати над програмним забезпеченням і поліпшити апаратну частину, то в видиму область можна вивести, наприклад, показання приладів.
Перша ревізія HoloLens вже продається, але поки, на жаль, через свою високу ціну доступна лише розробникам і крупним підприємствам. Зараз для окулярів доповненої реальності створюється багато додатків, а сам пристрій знаходить застосування в самих різних галузях промисловості і на виробництві. Багато компаній закуповують пристрої для того, щоб зробити роботу співробітників більш ефективною. За допомогою окулярів можна, наприклад, вивести перед очима інженерів інструкцію по збірці обладнання, попередження або витяги з техніки безпеки, а використовуючи HoloLens для навчання, можна істотно підвищити навички.
Стосовно використання 3D-друку то, вчені пропонують американським військовим сканувати тіла всіх військовослужбовців США для створення їх точних віртуальних копій, які потім можуть бути використані для 3D-друку нових кісток у разі отримання травми в період проходження служби. Ідея полягає в тому, щоб створити зображення людини в здоровому стані і відтворити його копію, коли це буде необхідно. З такою пропозицією на конференції в Сан-Хосе виступив дослідник Джеймс Мах з Університету Невади.
Як повідомляє International Business Times, понад 200 наукових і медичних установ в світі в даний час використовують віртуальні операційні столи для вивчення анатомії людини. Точне тривимірне зображення створюється за допомогою ультразвукового сканування, рентгена і магнітно-резонансної томографії. Воно дозволяє лікарям і студентам розглянути нутрощі людини в найдрібніших подробицях. Дана технологія може бути також використана для створення імплантатів, які сприяють зростанню нових кісток. 
Дослідники Арсеналу Пикатинни в Нью Джерсі - організації, що займається військовими дослідженнями та виробництвом, використовують аддитивное виробництво і 3D-друк для створення електроніки і деталей зброї, а також навчальних моделей.
Американська армія користується 3D-печаткою вже кілька років. У 2014 році Пентагон має намір розширити використання 3D-технологій у своїй роботі. Наступний крок в освоєнні 3D-друку буде полягати в створенні електроніки за допомогою цієї технології, що дозволить друкувати антени безпосередньо на шоломах, датчики - прямо на одязі, а так само створювати на 3D-принтерах такі речі, як крила для безпілотного літального апарату.
Дослідники використовували струменевий принтер і струмопровідні чорнила, наприклад, які містять срібло, щоб друкувати електроніку. Цей процес дозволяє інженерам друкувати датчики безпосередньо на зброю або предмети одягу. Наприклад, радіо антена, що складається з наночастинок срібла, роздрукованих на гнучкій полиимидной підкладці може бути вбудована в шолом солдата, замінивши антену, яка в даний час кріпиться до навушників. Або, електроніка може друкуватися на бічній стороні артилерії, що дозволить заощадити навколишній простір.
Серед потенційних вигод цих досліджень - створення менш габаритної, яка є легшою електроніки, скорочення виробничих відходів, а так само можливість виробляти необхідні предмети і зап.частини на місці.
"Замість того, щоб розбирати всю цю техніку і встановлювати всередину датчики й проведення, я зможу просто скористатися принтером, щоб роздрукувати необхідну електроніку прямо на корпус моделі" - розповідає Джеймс Дзуніно, співголова відділу Матеріалів і Друкарській Електроніки в Пикатинни.
У більш широких масштабах, інженери також зможуть вбудовувати дроти і друковану електроніку в крила безпілотних літальних об'єктів, якщо вони будуть створюватися на 3D-принтерах. Раніше було неможливо створити крило БПЛА з цілісного листа металу, тому що в ньому має бути багато складних отворів для проводки. Але завдяки 3D-друку, інженери мають можливість розміщувати всі необхідні отвори безпосередньо в процесі створення деталі.
Можна роздрукувати крила БПЛА зі всією електронікою, антенами і датчиками таким чином, що, коли ви закінчите, все це виявиться всередині запаяної, герметичній системи.
За допомогою 3D-друку різні предмети можна створювати в лічені хвилини або години в залежності від складності конструкції. Це робить 3D-друк ідеальною технологією для створення прототипів і виробництва предметів невеликими партіями.
Для перевірки розробок можно скористатися більш дешеві матеріалами для друку на 3D-принтері - якщо все зроблено правильно, можно робити модель для друку з нержавіючої сталі або титану. Це дозволяє економити кошти. Крім того, ця технологія дозволяє виконувати моделі з різних матеріалів, а потім порівнювати їх між собою.
Вчені Picatinny сподіваються, що вже найближчим часом вони зможуть роздруковувати та збирати цілі системи зброї на одному принтері. Наприклад, протипіхотна, осколкова міна спрямованої дії "Клеймор" може бути цілком надрукована і зібрана в одній машині при використанні різних інструментів і процесів друку.

2.5. Аналіз статистики інформаційних технологій у світі і Україні.

Стан інформаційних технологій у світі. Індекс розвитку інформаційно-комунікаційних технологій (Індекс розвитку ІКТ) - це комбінаційний показник, що характеризує досягнення країн світу з погляду розвитку інформаційно-комунікаційних технологій (ІКТ). Розраховується по методиці. Міжнародного союзу електрозв'язку (International Telecommunication Union), спеціалізованого підрозділу ООН, що визначає світові стандарти в області ІКТ.
Індекс розроблений в 2007 році на основі 11 показників, якими Міжнародний союз електрозв'язку оперує в своїх оцінках розвитку ІКТ. Індекс зводить ці показники в єдиний критерій, який покликаний порівнювати досягнення країн світу у розвитку ІКТ та може бути використаний як інструмент для проведення порівняльного аналізу на глобальному, регіональному та національному рівнях. Ці показники стосуються доступу до ІКТ, використання ІКТ, а також навичок, тобто практичного знання цих технологій населенням країн, охоплених дослідженням. Автори дослідження підкреслюють, що рівень розвитку ІКТ сьогодні є одним з найбільш важливих показників економічного і соціального благополуччя держави. Організація публікує Індекс на регулярній основі, що дозволяє країнам стежити за змінами в тимчасовій динаміці.
У рейтингу «індекс розвитку інформаційно-комунікаційних технологій в країнах світу» в першу десятку входять такі країни, як: 
1. Ісландія - 8.98 (індекс)
2. Південна Корея - 8.85 (індекс)
3. Швейцарія - 8.74 (індекс)
4. Данія - 8.71 (індекс)
5. Великобританія - 8.65 (індекс)
6. Китай - 8.61 (індекс)
7. Нідерланди - 8.49 (індекс)
8. Норвегія - 8.47 (індекс)
9. Люксембург - 8.47 (індекс)
10. Японія - 8.43 (індекс)
На жаль Україна знаходиться на 79 місці (5.62 індекс), що каже про недостатній рівень розвитку інформаційних технологій у нашій країні.
За останніми даними про розвиток ІКТ, зберігається прогрес щодо можливості встановлення з'єднань і використання ІКТ. В останнє десятиліття зберігається стійке зростання доступності зв'язку з огляду на зростання в області рухомого стільникового телефонії і останнім часом в області рухомого широкосмугового зв'язку. Зростання інфраструктури фіксованого та рухомого широкосмугового зв'язку стимулює доступ до інтернету і його використання. В даний час число контрактів на рухому широкосмуговий зв'язок в світі перевищує 50 на 100 чоловік населення, що дозволяє поліпшувати доступ до інтернету і онлайнових послуг.
Незважаючи на стрімке поширення ІКТ, існують значні цифрові розриви між країнами і регіонами. Разом з тим відзначається прогрес у зростанні ІКТ в найменш розвинених країнах, у відношенні як можливості встановлення з'єднань, так і використання інтернету. В даний час більше половини домашніх господарств в світі мають доступ до інтернету, хоча, як виявилося, темпи зростання знизилися і становлять менше 5 відсотків на рік. Також спостерігається істотний прогрес в подоланні цифрового гендерного розриву в різних регіонах [113].
Стосовно стану інформаційних технологій в Україні. Протягом останнього року передові технології створювали 106 підприємств, з яких 28,3% зосереджено у м.Києві, 16,0% – у Харківській, по 7,5% – у Дніпропетровській та Івано-Франківській, 5,7% – у Донецькій областях. За видами економічної діяльності: 40% становлять промислові підприємства, кожне третє займалося професійною, науковою та технічною діяльністю, кожне шосте – це установа освіти. Загальна кількість створених технологій становила 309 одиниць, з них 90,3% – нові для України, 21% створювалися за державним контрактом. Кожна п’ята технологія була створена підприємствами і організаціями м.Києва,                   21,7% – Харківської, 10,7% – Дніпропетровської, по 6,5% – Донецької і Миколаївської, 5,2% – Полтавської областей. Для використання у переробній промисловості створено 43,4% передових технологій, у професійній, науковій та технічній діяльності – 23,3%, у галузі охорони здоров’я та надання соціальної допомоги – 12,0%, інформації та телекомунікацій – 5,8%.  На створені передові технології в цілому або на їх елементи було видано 769 охоронних документів. Найбільшу кількість охоронних документів на винаходи отримали підприємства Івано-Франківської області (19,8% загальної кількості винаходів), м.Києва (17,3%), Харківської (16,0%) і Дніпропетровської (10,5%) областей, на корисні моделі – Івано-Франківської (25,8%), Харківської (18,4%), Полтавської (14,6%) областей та м.Києва (11,0%), на промислові зразки –Тернопільської (76,7%) та Івано-Франківської (8,5%) областей і м.Києва (5,8%). У 2014р. 1636 підприємств використовували у своїй діяльності передові технології, з яких кожне четверте зосереджене у Харківській області, кожне десяте – у м.Києві, 7,5% – в Одеській, 6,2% – Черкаській, 5,3% – Житомирській,  5,4% – Дніпропетровській і 5,1% – у Закарпатській областях. Загальна кількість таких технологій становила 17442 одиниці. Понад три чверті з них використано підприємствами переробної промисловості, дві третини з яких – підприємствами машинобудування, металургійного виробництва та виробництва готових металевих виробів, крім машин і устатковання, 6,3% – організаціями з професійної, наукової та технічної діяльності, 4,3% – підприємствами транспорту, складського господарства, поштової та кур’єрської діяльності, 3,3% – установами освіти. У розрізі регіонів найбільша кількість передових технологій використовувалась у м.Києві (39,7%), Харківській (14,7%) і Дніпропетровській (9,5%) областях.
Кількість винаходів у використовуваних технологіях за весь час упровадження становила 1218 одиниць, у тому числі 149 – у звітному році. Із загальної кількості використовуваних технологій 43,5% були новими (їхній термін упровадження становив до 3 років включно), майже кожна четверта технологія використовувалася 10 років і більше. Вітчизняними підприємствами найбільше (40,1%) використано передових технологій групи «Виробництво, обробка та складання», майже дві третини яких нові. Кожна друга технологія групи «Інтегроване управління та контроль» і «Автоматизоване транспортування матеріалів і деталей, здійснення автоматизованих вантажнорозвантажувальних операцій» була новою. 
Найбільше фактів використання підприємствами винаходів зафіксовано в Харківській (25,9%) і Донецькій (16,5%) областях та в м.Києві (15,6%), корисних моделей – у Харківській (46,1%), Донецькій (13,2%) і Вінницькій (11,7%) областях, промислових зразків – у Тернопільській (26,3%), Львівській (9,9%), Харківській (9,5%) областях та в м.Києві (15,8%). У розрізі видів економічної діяльності майже 60% винаходів впроваджувалося на підприємствах переробної промисловості, 15,3% – в організаціях, що виконували наукові дослідження і розробки, 14,3% – в установах освіти; більше 40% корисних моделей – в освітніх установах, третина – на підприємствах переробної промисловості та 17,4% – у організаціях, що виконували наукові дослідження і розробки; 94% промислових зразків – на підприємствах переробної промисловості.  Половину раціоналізаторських пропозицій впроваджено на підприємствах переробної промисловості, 43,6% – транспорту та зв’язку.  Із загальної кількості обстежених підприємств 100 використали 11121 раціоналізаторську пропозицію. Кількість авторів цих пропозицій становила 10625 осіб, 11,2% яких – жінки [114. 205-206].

2.6.   Аналіз філософської та соціокультурної проблеми

Філософська та соціокультурна проблеми. У суспільстві постмодерну, під впливом високих технологій, конструюється образ майбутнього, формується інша соціокультурна дійсність, наповнена новим змістом. Образ високотехнологічного майбутнього формує в культурі нові уявлення про світ і людину, нове знання, нові цінності і норми, усвідомлені і неусвідомлені цілі. Сьогодні прискорюється потенційний вплив технологій на соціокультурну середу і самої людини, безпосередньо впливаючи на його біосоціальну сутність і духовні підстави. Людина стає об'єктом маніпуляцій:
а) розмивається межа між людиною і машиною (біотехнології);
б) людина розглядається як биотехнічна система (генна інженерія);
в) людина розглядається як соціотехнічена система (технології хай-хьюм);
г) свідомість і тіло людини розглядаються і як суто технологічні об'єкти.
Розвиток постлюдських потреб може бути реалізовано за допомогою представлених груп високих технологій: біотехнології, кіборгтехнологіі (включаючи нанотехнологію і технології штучного інтелекту), інформаційних технологій і віртуальної реальності. Дане розвиток, вважає В.М. Маслов, межує із загибеллю людства, тому своєчасний і адекватний аналіз і оцінка високих технологій складають найважливіше завдання філософії [21, с. 140].
Гостро відчутний «антропологічний криза», суть якого полягає в руйнуванні екзистенціальних підстав буття людини за допомогою обвалення цілісності внутрішнього світу сучасної людини, його базових цінностей. Залежність людини постмодерну від техніки і технологій загострює проблему ідентичності, стає поліваріантною буттєвістью людської тілесності, форми її існування. Одвічна віра людини в прогрес і те, що з його допомогою стає можливим продовжити молодість, вивести життя на якісно інший рівень і подолати кінцівку існування, сприяє розвитку нових технологій.
Не можна не погодитися з думкою В.А. Кутирева про те, що трансгуманізм благословляє поглинання людини процесами подальшого технологічного розвитку, перетворюючи його в матеріал прогресу. Вказуючи на те, що відмова від гуманітарної парадигми і заміна її трансгуманітарною є відображенням антропологічної катастрофи, «яка ще недавно мислилася як щось жахливе, а тепер приходить "на голубиних лапках" і дедалі більшою кількістю людей, в тому числі інерційно вважають себе гуманістами - вітається»[22. с. 10-11].
Представники трансгуманізму основними техніками, технологіями та методиками називають: регенеративную медицину, персональну медицину, превентивну медицину, вивчення нейрогенезу і впливу вищої нервової діяльності на процеси старіння, нейромоделювання, вивчення біомаркерів старіння, генетичну і епігенетичні регуляцію, вивчення диференціювання клітин і клітинної картини старіння, клітинну і гормональну терапію, тканинну інженерію і створення штучних органів, вдосконалення методів вивчення молекулярно-биологічних процесів, розробку методів кріозбереження великих біологічних об'єктів, математичне моделювання старіння, створення штучного інтелекту і керованих нанороботів, еволюційну біологію старіння, вивчення синтетичної і фрактальної теорій старіння, а також теорію свідомості, розвиток футурології і вивчення явища сингулярності [23].
Б. Стерлінг в міркуванні про наш постлюдське майбутнє показав еволюційне функціонування суспільства, в якому біотехнології досягли своїх цілей: існує стандартна система догляду за тілом будь-якої людини, коли він щоранку отримує повну інформацію про всі процеси в організмі, на поличках його ванної кімнати знаходяться пігулки з одомашненими мікроорганізмами, які вирішують певні завдання всередині людини, поруч стоять і незліченні бульбашки з пігулками, але більшість з них не містить ліків, деякі з цих пігулок представляють собою камери з крихітними сенсорами і бортовим комп'ютером [24, с. 10].
Проблема ідентичності людини в контексті біотехнологічних перетворень піднімає метафізичну проблему специфічності буття людини, його основ самопосвідчення. З появою високих технологій непрохідний кордон між такими поняттями, як «техніка», «технологія» і «людина», почала розмиватися. Людина об'єктивує, втрачається його початковий статус того, хто керує, наприклад біотехнологія пропонує власні процеси тіла людини перепрограмувати на досягнення заданих результатів.
Теоретики трансгуманізму не залишають мрію про «завантаженні свідомості», відмовляючись від тіла і витісняючи плотський досвід людини, вони намагаються звести його особистість до інформації, зробити ставку на онтологічну силу симуляції - вилучити свідомість з плоті, тим самим змусити людину ідентифікувати себе тільки з пізнавальною здатністю , ігноруючи емоційні і трансперсональні елементи свідомості. Якщо тіло зруйновано і «завантажено», що ж людині епохи постмодерну залишилося? Ймовірно, нове віртуальне, блискуче і стильне тіло, колір, фактуру і стать якої можна буде вибирати. Визначення людини як «обробляюча інформацію система» породило не тільки образ «мозку без тіла», «завантаженого свідомості без мозку», а й образ кіборгіанского тіла, де основний акцент - це очі і мозок. За Ж. Бодрійяру, технотіло - це тіло-об'єкт і ніколи не суб'єкт. Риторика постмодернізму піднімає технологічні проникнення в тіло, кіборгіанске тіло за межами добра і зла, його завжди можна модифікувати відповідно до виробничої логіці машини. 
Ідеї технології трансформації підкріплюються численними технічними пристроями: приймаючи різні препарати і підвищуючи гнучкість сприйняття, можна збільшити за рахунок екстатичних феноменів гнучкість мозку, за допомогою розумової гімнастики увійти в складні техніко-технологічні сфери, медичні пристрої допоможуть здійснювати стимуляцію певних відділів головного мозку для отримання ефектів, що імітують різні форми психічної активності. В недалекому майбутньому через цілеспрямований вплив за допомогою нанороботів на ділянки кори головного мозку, відповідальні за емоції і поведінку, стане можливим зробити людину «нанотехнологічнозалежними» і схиляти його до певної поведінки, використовуючи в політичних, маркетингових та інших технологіях.
Сьогодні людство, озброєне технологіями, втратило ідеали гуманізму, втратило віру, вільну волю, цілісність особистості. Ніцше передбачав цю безглузду порожнечу і називав її ахіллесовою п'ятою сучасної цивілізації, «людина переростає все, що його колись оточувало; і йому не потрібно розбивати кайдани: вони спадають самі, раптово, ніби за велінням якогось божества ... і де той Коло, який все-таки обіймає його? Це Світ? Бог?»[25].
Незважаючи на свою прихильність до положень наукового атеїзму, деякі представники світового трансгуманізму слідують за вільними формами східної філософії, такими як буддизм або йога, або поєднують трансгуманістичні ідеї з західними релігіями типу ліберального християнства або мормонізму. У свою чергу багато релігійні течії (як, наприклад, раеліанці), що з'явилися в кінці XX ст., Використовують трансгуманістичні концепції зміни людської природи за допомогою технік трансформації тіла і духу. Проте велика частина мислителів, що зв'язує себе з рухом трансгуманізму, зосереджується на практичних цілях використання технологій для продовження життя і поліпшення здоров'я. Ці ідеї ґрунтуються на припущенні про досягнення нейротехнологій майбутнього і переконаності в тому, що нейротехнології дозволять людству отримати контроль над зміненими станами свідомості, які інтерпретуються як «духовний досвід», і дозволять наблизитися до глибшого самопізнання.
Більшість трансгуманістів є матеріалістами, які не вірять в існування трансцендентної душі. Трансгуманістична теорія особистості також не визнає унікального синтезу між моральним суб'єктом і біологічним підставою людини, допускаючи, в дусі філософії еспецізма (англ. Speciesism), можливість етичної поведінки у не-людей, пара-людей, складних машин. Багато хто вірить в сумісність між людським розумом і інформаційними технологіями; як наслідок виникає переконаність, що одного разу людську свідомість буде перенесено на альтернативний носій, відбудеться завантаження свідомості. Радикальна точка зору на це питання виражена Франком Тіплер в реченні з приводу «точки Омега» Тейяра де Шардена. Натхненний ідеями дігіталізма, Тіплер просуває тезу про те, що обвалення Всесвіту через мільярди років могло б створити умови для вічного існування людства в реальності, симульованої всередині мегакомпьютер в формі «постлюдського Бога».
Ідея завантаження особистості на позабіологічний субстрат і всі наступні гіпотези критикуються університетськими дослідницькими групами, окремими вченими і активістами, а іноді і самими трансгуманістами. Щодо імпліцитних гіпотез, таких як, наприклад, цифрове спадкування, деякі підкреслюють, що ці матеріалістичні сподівання породжують духовний монізм, одну з форм філософського ідеалізму. З консервативної християнської точки зору ідея завантаження свідомості розглядається як блюзнірство над людським тілом, властиве гностичним віруваннями. Трансгуманізм і його інтелектуальні послідовники світськими нехристиянськими коментаторами характеризувалися як «неогностики».
Перший діалог між трансгуманізмом і релігією був предметом академічного семінару в Університеті Торонто в 2004 р У зв'язку з тим що трансгуманізм несе в собі риси, які люди зазвичай звикли бачити в релігії, клірики і світські вчені підтримали думку про те, що трансгуманізм сам є релігією або принаймні псевдорелігією.
Релігійні критики звинуватили трансгуманістичну філософію у відсутності положень про вічну істину або про зв'язок з божеством. Вони прокоментували, що філософія, позбавлена категорії віри, призводить людство до девіантних форм культури, ввергає в туманне море постмодерністського цинізму і аноміі. Трансгуманісти відповіли, що подібна критика відображає помилковий погляд на сучасний зміст трансгуманістичної філософії, яка далека від цинізму і проповідує оптимізм, ідеалізм в дусі епохи Просвітництва. Слідом за цим діалогом Ульям Сімс Бейнбрідж провів експериментальне дослідження, результати якого були опубліковані в «Журналі еволюції і технології» [33, 2-10].
Ульям Сімс Бейнбрідж підтвердив, що релігійні відносини погано поєднуються з ідеями трангуманізму, і підкреслюючи, що люди з радикальним релігійним світоглядом розглядають трансгуманізм як пряма образа, як незначну альтернативу їхнім духовним поглядам.
Екстропіанці - сучасні футурологи і філософи, накачані вітамінами і посилені технологіями, розробили нове вчення, згідно з яким екстропія - це дорога, яка веде Всесвіт до еволюції, інновації, що породжує самоорганізацію і технологія, здатна подолати циклічні закони матерії та енергії. Для людини, на думку екстропіанців, немає ніяких «природних кордонів» - сила екстропіі допоможе людині засвоїти новий досвід і посилити інтелект. Поліпшити своє «я» допоможуть «технології трансформації»: мережа, психоделіки та нейролінгвістичне програмування. Отже, постлюдина - істота безпрецедентних фізичних, інтелектуальних і психологічних здібностей, самопрограмується і потенційно безсмертна. Але всі зусилля екстропіанців знищує ентропія, коли все нове, енергійне і впорядковане перетворюється на бездумний хаос частинок. У світі постмодерну в хаосі нескінченної фрагментації знаходяться колись стійкі категорії знання, істини, віри, добра, любові, людської гідності та ідентичності. У цій децентрірованній сфері людина перетворилася на сурогат і симулякр, який заступає собою саму реальність і вносить метафізичну двозначність в сучасний світ.
Розширився склад сфер відчуження, загострилися старі, з'явилися нові форми, викликані експансією техносфери і втратою духовності, посилюється технікотехнологічного відчуження, яке загрожує людському існуванню, його духовному, тілесно-фізичному розвитку і самореалізації особистості. Філософи ставлять питання про збереження традицій людяного і людського від повного їх відчуження від самої людини. Постмодерністи-примітивісти, художники кібербодіарта, киберпанки, які мріють про кібервознесення - все це дійові особи субкультур, які є призмою фрагментарною ментальності. У ній переломлюються сучасні тенденції біології і техніки, «перехідний» стан тіла, зміна чуттєвого досвіду на цифрове моделювання. На думку П.С. Гуревича, С.А. Смирнова, В.А. Кутирева, А.Г. Дугіна, людина сьогодні - вид зникаючий, він стає таким собі символом пережитої форм біологічного існування. Р.М. Алейник справедливо стверджує, що ситуація навколо проблеми людини змінилася, коли прийшло розуміння, що технічний прогрес може бути спрямований не тільки на благо, а й проти людства [26, с. 139].
Впровадження нової техніки і технологій, безумовно, привело до підвищення рівня життя людей (знизилася дитяча смертність, були переможені багато хвороб, збільшилася тривалість життя і т.д.). Однак стає очевидним, що неминучим наслідком даного впровадження стало накопичення генетичних відхилень і зниження ролі природного відбору, що направляє подальший розвиток людства по шляху ще більшого злиття біотехнічних компонентів. Значення і місце технологій в житті суспільства вимагає філософської рефлексії, так як нам відомі історичні відомості про те, що цивілізації, які отримали доступ до високих технологій, що перевищує їх рівень культури, які не зуміли розробити норми їх соціального прийняття і застосування, знищують самі себе.
Філософія намагається осмислити технологічні пролегомени, їх вплив на свідомість сучасної людини, ломку його світогляду, криза самоідентичності і трансформацію соціальності. На мій погляд, надзавдання філософії - створення повноцінного і гармонійного образу майбутнього, який би виступав гуманістичним вектором, організуючим сьогодні наші дії. Вперше за всю історію свого розвитку людство знаходить інструменти для створення альтернативного природному біологічному розвитку техноеволюційного процесу. Синергійність NBIC-процес дозволяє маніпулювати матерією на квантовому рівні, а в комплексі з іншими емерджентними технологіями дає ключ до появи штучного життя [27, с. 58-59].
Кант казав про неможливість відповісти на питання про те, що таке людина, оскільки немає ніякої іншої сутності, яку б можна було з ним порівняти. Володіння самосвідомістю підносить людину над іншими земними творіннями, однак екстропіанці, трансгуманісти, імморталісти і інші представники епохи постмодерну намагаються з людини створити химеру, убивши в ньому все людське. Творча, пластична і неоднозначна людина стає заручником техніки і технологій - перевантажена новими знаннями в пересиченому інформацією світі, він перестав чути своє внутрішнє «я», живі струми власної тілесності.

ВИСНОВКИ
Сьогодні приймаючи всі переваги інформаційних технологій, необхідно серед інших поставити нове завдання: цілісно осмислити деструктивні дії, що виникають з взаємодії інформаційних технологій і людини, і на основі цього аналізу знайти найбільш ефективні рішення цих проблем.
Впроваджуючи нові технології в сьогоденні, важливо завжди думати про те, які наслідки вони принесуть в майбутньому і чим стануть насправді - рішенням наших проблем або породженням нових.
Впровадження нової техніки і технологій, безумовно, привело до підвищення рівня життя людей (знизилася дитяча смертність, були переможені багато хвороб, збільшилася тривалість життя і т.д.). Однак стає очевидним, що неминучим наслідком даного впровадження стало накопичення генетичних відхилень і зниження ролі природного відбору, що направляє подальший розвиток людства по шляху ще більшого злиття біотехнічних компонентів. Значення і місце технологій в житті суспільства вимагає філософської рефлексії, так як нам відомі історичні відомості про те, що цивілізації, які отримали доступ до високих технологій, що перевищує їх рівень культури, які не зуміли розробити норми їх соціального прийняття і застосування, знищують самі себе.
Оскільки інформатизація суспільства є глобальним процесом, в рамках якої розвивається більшість сфер нашого життя, відмова від інформаційних технологій з точки зору науки буде величезним кроком назад.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1. Бодрийяр Ж. Прозрачность зла. – М.: 2000. – 180 с.
2. Transhumanist FAQ – [Електронний ресурс]. — Режим доступу: http://humanityplus.org/philosophy/transhumanist-faq/
3. Виндж В. Технологическая Сингулярность – Компьютерра ONLINE, – [Електронний ресурс]. — Режим доступу: http://www.computerra.ru/ think/35636/
4. Вирильо П. Кибервойна, Бог и телевидение // Цифровой жук. 1998. – С. 113‑123.
5. Девис Э. Техногнозис. Миф, магия и мистицизм в информационную эпоху. – М.: 2008. ‑ 480 с. 
6. Емелин В.А., Тхостов А.Ш. Технологические соблазны информационного общества: предел внешних расширений человека // Вопросы философии. ‑ 2010. – №5. – С. 84-90. 
7. Ищенко С. Новая амуниция солдат убивает надежнее вражеской пули– [ Електронний ресурс] – Режим доступу: http://svpressa.ru/society/ article/16179/
8. Ланир Д. Вы не гаджет Манифест. – М.: 2011. – 156 с.
9. Маклюэн М. Понимание медиа: внешние расширения человека. – М.: 2003. ‑ 464 с.
10. Нейсбит Дж,. Нейсбит Н,. Филипс Д. Высокая технология, глубокая гуманность // Технологии и наши поиски смысла. – М.: 2005. – 381 с.
11. Ницше Ф. Так говорил Заратустра // Ницше Ф. Сочинения в 2 тт. Т.2. – М.: 1990. – 829 с.
12. Рейнгольд Г. Умная толпа: новая социальная революция. – М.: 2006. – 416 с.
13. Токарев С. Война, XXI век // Компьютерра. ‑ 2003. – №13 С. 485-488. 
14. Тхостов А.Ш. Топология субъекта // Вестник Московского Университета. Сер. 14, Психология ‑ 1994. – № 2. – С. 3-13. 
15. Фрейд З. Недовольство культурой // Фрейд З. Психоанализ. Религия. Культура, М.: 1992. ‑ С. 45-55.
16. Хайдеггер М. Вопрос о технике // Время и бытие. – М.: 1993. ‑ 447 с.
17. Clynes M., Kline N. Cyborgs and space // Astronautics. – September 1960. – С. 26-45.
18. Kurzweil R. The Singularity Is Near: When Humans Transcend Biology. – Penguin, 2006. 19. Licklider J. C. R. Man-Computer Symbiosis // IRE Transactions on Human Factors in Electronics, volume HFE-1. – 1960. – С. 4-15.
19. Бердяев Н. Человек и машина // Вопросы философии. ‑ 1989. ‑ № 2. С. 150. 
20. Караваев Н.Л. О воздействии информационных технологий на человека // Психолого-педагогический журнал Гаудеамус. ‑ 2012. ‑ № 2. С. 176-180. 
21. Маслов В.М. Постчеловеческий фокус философии высоких технологий // Вестник Нижегородского университета им. Н.И. Лобачевского. Серия Социальные науки. ‑ 2010. – № 3 (19). – С. 140–146.
22. Кутырев В.А. Куда сдвигать гуманитарный вектор? // Гуманитарный вектор. ‑ 2012. – № 3. – С. 9–16. 
23. Батин М. Манифест трансгуманизма. ‑ [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://m-batin.livejournal.com/122612/ 
24. Стерлинг Б. Будущее уже началось: Что ждет каждого из нас в XXI веке? – Екатеринбург: У-Фактория, 2005. – 120 с.
25. Mein Leben. Autobiographische Skizze des jungen Nietzsche. – Frankfurt am Main: 1936. ‑ С. 5–12.
26. Алейник Р.М. Натуралистский поворот в философской антропологии // NB: Философские исследования. ‑ 2013. – № 3. – С.139–169. 
27. Хакимова О.Б. Духовный потенциал человека в свете трансформативной антропологии // Актуальные вопросы общественных наук: социология, политология, философия, история / Сб. ст. по материалам XXXIV междунар. науч.-практ. конф. № 2 (34). – Новосибирск: СибАК, 2014. – 96 с.
28. Хакимова О.Б. Философский анализ перспектив человека в мире hi-tech // Социологические науки. ‑ 2015. ‑ С. 148-151.
 29. Cavalcanti A., Shirinzadeh B., Zhang M., Kretly L. C. Nanorobot Hardware Architecture for Medical Defense // Sensors. – 2008. – Vol. 8(5). – Pp. 2932–2958.
30. Костина Г. Поколение R // Эксперт. ‑ 2013. – С. 63–65. 
31. См. о некоторых таких фантазиях: Рыбалкина М. Нанотехнологии для всех. – М.: Nanotechnology News Network. ‑ 2005. – С. 333-334.
32. А. Л. Гринин, Л. Е. Гринин Кибернетическая революция  и исторический процесс (технологии будущего в свете  теории производственных  революций) // Философия и общество. ‑ 2015. ‑ № 1 С. 17–47.
33. Bainbrdge W.S.TranshumanismHeresy // Journal of Evolution and Technology. ‑ 2005. – V. 14. Issue 2, August.– P. 1-10.
34. Rosnay J. de. 2020: Les scénarios du futur.– Fayard, 2008.– 284 p.
35. Rosnay J. de. L’homme symbiotique.– Ed. de Seuil, 2000.– 408 p.
36. The Institute for the Future of the Mind. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.futuremind.ox.ac.uk/
37. CHIMe Lab. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://chime.stanford.edu/
38. Шукова Г.В. Интенсивность цифрового опыта и возрастные особенности когнитивных процессов // Психологические исследования. ‑ 2013. – Т. 6. – № 27. – С. 6-8. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://psystudy.ru/index.php/num/2013v6n27/784-shukova27.html 
39. Эрнст К. Когда говорят, что интернет убьет телевидение, это глупость // Коммерсантъ. – 13 октября. 2011. – № 192. С. 25-34. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.kommersant.ru/doc/1793394
40. Prensky M. From digital natives to digital wisdom: Hopeful essays for 21st century learning. – Thousand Oaks, CA: Corwin Press, 2012. – 240 р.
41. Переслегин С.Б. Самоучитель игры на мировой шахматной доске. – М.: АСТ, СПб.: Terra Fantastica, 2005. – C. 522-526.
42. Nelson T.N. A file structure for the complex, the changing, and the indeterminate // Proceedings of the 20th National Conference: Cleveland, Ohio, August 24-26, 1965. – New York: 1965. – P. 84-100.
43. Carlson P.A. A Way of Incorporating User Feedback into Online Documentation // Text, Context, and Hypertext: Writing with and for the Computer / Ed. E. Barrett. – Cambridge: MIT Press, 1988. – P. 1-29.
44. Постолатий В. BigData шагает по планете // Российская бизнес-газета: Инновации. ‑ 2013. – № 896. С. 23-40. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.rg.ru/2013/05/14/infa-site.html
45. Тарасенко В.В. Человек кликающий: фрактальные метаморфозы // Информационное общество. ‑ 1999. – № 1. – С. 43.
46. Белинская Е.П. Язык Интернет-коммуникации и социолингвистическая ситуация современности // Современная социальная психология: теоретические подходы и прикладные исследования. – Т. 1. ‑ 2011. – № 10. – С. 6.
47. Трофимова Г.Н. Языковой вкус Интернет-эпохи в России: Функционирование русского языка в Интернете: концептуально-сущностные доминанты. – М.: Изд-во РУДН, 2004. – 380 с.
48. Уорф Б.Л. Наука и языкознание // Языки как образ мира. – М.: АСТ; СПб.: Terra Fantastica, 2003. – С. 202-219.
49. Кравченко А.В. Гипотеза Сепира-Уорфа в контексте биологии познания // Вопросы когнитивной лингвистики. ‑ 2007. – № 1. – С. 5–14.
50. Пронина Е.Е. «Живой текст»: четыре стилевых признака Net-мышления // Вестник Московского университета. Серия 10. Журналистика. ‑ 2001. – № 6. – С. 74-80.
51. Загидуллина М.В. Информационное общество в контексте Net-мышления // Вестник Челябинского государственного университета. Серия Филология. Искусствоведение. ‑ 2012. – Вып. 63.– № 5. – С. 48-51. 
52. Гиренок Ф.И. Метафизика пата: Косноязычие усталого человека. – М: Лабиринт, 1995. – 123 с.
53. Семеновских Т.В. «Клиповое мышление» – феномен современности // Оптимальные коммуникации (ОК): Эпистемический ресурс Академии медиаиндустрии и кафедры теории и практики общественной связности РГГУ – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://jarki.ru/wpress/2013/02/18/3208/ 
54. Карр Н. Пустышка: Что Интернет делает с нашими мозгами. – СПб.: Бест Бизнес Букс, 2012. – 253 с.
55. Барон Н.С. Люди, в которых мы превращаемся: цена постоянного нахождения на связи // Информационное общество. ‑ 2010. – № 5. – С. 20.
56. Interview Clifford Nass // Digital Nation. Life on the digital frontier. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/digitalnation/interviews/nass.html
57. Greenfield S. Tomorrow's People: How 21st Century Technology is Changing the Way we Think and Feel. – London: Allen Lane, 2003. – 304 р.
58. Eysenck H.J. Genius: The natural history of creativity. – New York: Cambridge University Press, ‑ 1995. – 346 p. 
59. Martindale C. Biological bases of creativity // Handbook of creativity / Ed. by R.J. Sternberg. – New York: Cambridge University Press. ‑ 1999. – P. 137-152.
60. Колин К.К. Информационная антропология: поколение Next и новая угроза психологического расслоения человечества в информационном обществе // Вестник Челябинской государственной академии культуры и искусств. ‑ 2011. – № 4. – С. 33.
61. Коган Е.И. Чтение нуждается в защите // Коган Е.И. Российская книжность в Америке: Статьи. Портреты. Рецензии. – СПб.: БАН, 2005. – С. 140-146.
62. Еляков А.Д. Благо и зло: жгучий парадокс Интернета // Философия и общество. ‑ 2011. – № 2. – С. 71-72.
63. Годик Ю.О. «Цифровое поколение» и новые медиа // Медиаскоп: Электронный научный журнал факультета журналистики МГУ. ‑ 2011. – № 2. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.mediascope.ru/node/838
64. Lohr S. Slow Down, Brave Multitasker and Don't Read This in Traffic // New York Times. – 2007. – March, 25. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.nytimes.com/2007/03/25/business/25multi.html? pagewanted=all&_r=0. 
65. Palfrey J., Gasser U. Born Digital: Understanding the First Generation of Digital Natives. – New York: Basic Books, ‑ 2008. – P. 141-162.
66. Адамар Ж. Исследование процесса изобретения в области математики. – М.: Советское радио, 1970. – С. 80.
67. Trounson, A. & McDonald, C. Cell Stem Cell 17. ‑ 2015. ‑ Р. 11–22.
68. Spence R. Eyeborg [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://eyeborgproject.tv/
69. Денісова О. О. Інформаційні системи и технології в юрідічній ДІЯЛЬНОСТІ ‑ 2004. ‑ № 1. 315 с.
70. Воробьев А.А. Экзоскелет как новое средство в абилитации  и реабилитации инвалидов (обзор) СТМ. ‑ 2015 — том 7, №2. С. 185-197.
71. Экзоскелет — военное и мирное применение.// Главный механик. ‑ 2011. – С. 50–54.
72. Бедняк С.Г., Еремина О.С. Роботизированные экзоскелеты HAL (почувствуй себя HAL'ком). В кн.: Сборник научных трудов sworld. Вып. 2. Т. 1. Одесса. ‑ 2014. ‑ с. 49–51.
73. HULC. Lockheed martin. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www. lockheedmartin.com/us/products/hulc.html.
74. Binkiewicz-Glinska A., sobierajska-Rek A., Bakula s., Wierzba J., Drewek K., Kowalski I.m., Zaborowska-sapeta K. Arthrogryposis in infancy, multidisciplinary approach: case report. BmC Pediatr ‑ 2013. ‑ Р. 184, [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1186/1471-2431-13-184.
75. Технологии: железные солдаты. // «Братишка» журнал для спецназа. ‑ 2011. ‑ С. 37–41.
76. Raytheon XOs 2 exoskeleton, second-generation robotics suit, United states of America. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.armytechnology.com/projects/raytheon-xos-2-exoskeleton-us 
77. A human exoskeleton. Washington Post 2008 may 6. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/ article/2008/05/02/AR2008050203382.html.
78. Paraplegic support suits. TrendHunter. Published: 4 Apr, 2008. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.trendhunter.com/trends/helpingparaplegics-walk-rewalk-exoskeleton.
79. Rewalk’ bionic legs get FDA approval. News.com. au. Published: 17 Jan, ‑ 2011. ‑ [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.news.com. au/technology/rewalk-bionic-legs-get-fda-approval/storye6frfro0-1225989332272.
80. Мoreno J., Turowska E., Pons J.L. Wearable lower limb and full-body robots. In: Wearable robots: biomechatronic exoskeletons. Edited by Pons J.L. Wiley. ‑ 2008. ‑ p. 283–321.
81. eLEGs™. Berkeley robotics and human engineering laboratory. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://bleex.me.berkeley.edu/research/ exoskeleton/elegs%E2%84%A2.
82. Avril T. Instant strength from the Titan Arm. The Philadelphia Inquirer 2013 Jun 2. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://titanarm.com.
83. Park Y.-L., Chen B., Pérez-Arancibia N.O., Young D., stirling L., Wood R.J., et al. Design and control of a bio-inspired soft wearable robotic device for ankle, foot rehabilitation. Bioinspir Biomim 2014; 9(1): 016007. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1088/1748-3182/9/1/016007.
84. Мooney L.m., Rouse E.J., Herr H.m. Autonomous exoskeleton reduces metabolic cost of human walking. J Neuroeng Rehabil – 2014. ‑ 11(1): Р. 151. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1186/1743-0003-11-151.
85. Rosen m. mind to motion: brain-computer interfaces promise new freedom for the paralyzed and immobile. science News 2013; 184(10): Р. 22–24, http://dx.doi.org/10.1002/ scin.5591841017.
86. Мurray s.A., Ha K.H., Hartigan C., Goldfarb М. Assistive control approach for a lower-limb exoskeleton to facilitate recovery of walking following stroke. IEEE Trans Neural syst Rehabil Eng ‑ 2014. ‑ 99: 1, [Електронний ресурс]. – Режим доступу:http://dx.doi.org/10.1109/ tnsre.2014.2346193.
87. Rosen J., Perry J.C. Upper limb powered exoskeleton. Int J Human Robot ‑ 2007. ‑ 4(3): Р. 529–548. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1142/s021984360700114x.
88. Wang s., Wang L., meijneke C., van Asseldonk E., Hoellinger T., Cheron G., Ivanenko Y., La scaleia V., sylosLabini F., molinari m., Tamburella F., Pisotta I., Thorsteinsson F., Ilzkovitz m., Gancent J., Nevatia Y., Hauffe R., Zanow F., van der Kooij. Design and control of the mINDWALKER exoskeleton. IEEE Trans Neural syst Rehabil Eng – 2015. ‑ 232(2): Р. 277–286. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi.org/10.1109/tnsre.2014.2365697.
89. Hassan m., Kadone H., suzuki K., sankai Y. Wearable gait measurement system with an instrumented cane for exoskeleton control. sensors ‑ 2014. ‑ 14(1): Р. 1705–1722. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:// dx.doi.org/10.3390/s140101705.
90. Пассивный экзоскелет «К-2». Транспортные шагающие системы. С. 37-45. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://twsystem.ru/ru/node/6. 
91. Rosen J., Perry J.C. Upper limb powered exoskeleton. Int J Human Robot 2007; 4(3): Р. 529–548, [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1142/s021984360700114x.
92. Rahman T., sample W., Jayakumar s., King m.m., Wee J.Y., seliktar R., Alexander m., scavina m., Clark A. Passive exoskeletons for assisting limb movement. J Rehabil Res Dev 2006; 43(5): Р. 583–590. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi.org/10.1682/ JRRD.2005.04.0070.
93. Воробьев А.А., Петрухин А.В., Засыпкина О.А., Кривоножкина П.В. Клинико-анатомические требования к активным и пассивным экзоскелетам верхней конечности // Волгоградский научно-медицинский журнал. ‑ 2014. – С. 56–61.
94. Cortés C., Ardanza A., molina-Rueda F., CuestaGómez A., Unzueta L., Epelde G., Ruiz O.E., De mauro A., Florez J. Upper limb posture estimation in robotic and virtual reality-based rehabilitation. Biomed Res Int 2014. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi. org/10.1155/2014/821908.
95. Aach m., Cruciger O., sczesny-Kaiser m., Höffken O., meindl R.Ch., Tegenthoff m., schwenkreis P., sankai Y., schildhauer T.A. Voluntary driven exoskeleton as a new tool for rehabilitation in chronic spinal cord injury: a pilot study. spine J 2014; 14(12): Р. 2847–2853. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dx.doi.org/10.1016/ j.spinee.2014.03.042.
96. Градецкий В.Г., Ермолов И.Л., Князьков М.М., Семенов Е.А., Суханов А.Н. Применение разгрузочных элементов в конструкции робота-экзоскелета // Мехатроника, автоматизация, управление ‑ 2012. ‑ С. 20–23.
97. Abraham K. FDA releases guidance on 3D printing of medical products. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.auntminnie.com/index.aspx?sec=ser&sub=def&pag=dis&ItemID=119319
98. Clare S. A 3D printed skull saves the life of south korean woman. 2016. ‑ [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://3dprint.com/128423/3d-printed-skull-surgery
99. University of Wollongong's PICT 3D bioprinter could revolutionize Type 1 diabetes treatment. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.3ders.org/articles/20171211-university-of-wollongongs-pict-3d-bioprinter-could-revolutionize-type-1-diabetes-treatment.html
100. 3-D printed middle-ear to correct hearing loss shows promise at RSNA. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.dotmed.com/news/story/40612
101. 3D printing helps ETH Zurich scientists create beating silicone heart. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.3ders.org/articles/20170713-3d-printing-helps-eth-zurich-scientists-create-beating-silicone-heart.html
102. Гаврилова Е.В. Мультиплексный ПЦР анализ для видоспецифичной экспресс-идентификации ортопоксвирусов / Е.В. Гаврилова, И.В. Бабкин, С.Н. Щелкунов // Молекул. генетика, микроб. и вирусол. ‑ 2003. – № 1. – С. 45–52.
103. Дементьева Е.И. Белковые микрочипы. Анализ экспрессии рекомбинантного барстара / Е.И. Дементьева, А.Ю. Рубина, А.А. Стомахин и др. // Докл. акад. наук. – 2003. – Т. 393. – № 1. – С. 116–120.
104. Лысов Ю.П. Определение нуклеотидной последовательности ДНК гибридизацией с олиго_ нуклеотидами. Новый метод / Ю.П. Лысов, В.Л. Флорентьев, А.А. Хорлин, и др. // Докл. АН СССР. – 1988. – Т. 303. – С. 1508–1511.
105. Lonning P.E. Genomics in breast cancer – therapeutic implications / Р.Е. Lonning, Т. Sorlie, A.L. Borresen_Dale // Nat. Clin. Pract. Oncol. – 2005. – Vol. 2(1). – P. 26–33.
106. Михеев М.В. Видовая идентификация орто_ поксвирусов на олигонуклеотидных микрочипах / М.В. Михеев, С.А. Лапа, С.Н. Щелкунов и др. // Вопросы вирусол. ‑ 2003. – Т. 48, № 1. – С. 4–9.
107. Ляхович В.В. Фармакогенетика сегодня / В.В. Ляхович, В.А. Вавилин // Молекулярно-биологические технологии в медицинской практике. – 2003. – Новосибирск: АльфаВиста, 2003. – 252 с.
108. Collins F.S. Implications of the Human Ge_ nome Project for medical science / F.S. Collins, V.A. McKusick // JAMA. – 2001. – Vol. 285. – P. 540–544.
109. Schena M. Quantitative monitoring of gene expression patterns with complementary DNA micro_ array / М. Schena, D. Shalon, E.W. Davis, P.O. Brown // Science, 1995. – Vol. 270. – P. 467–470.
110. Zhu H. Cellular gene expression altered by human cytomegalovirus: Global monitoring with oli_ gonucleotide arrays / Н. Zhu, J._P. Cong, G. Mamtora et al. // Proc. Nat. Acad. Sci. USA. – 1998. – Vol. 95. – P. 14470–14475.
111. Lonning P.E. Genomics in breast cancer – therapeutic implications / Р.Е. Lonning, Т. Sorlie, A.L. Borresen_Dale // Nat. Clin. Pract. Oncol. – 2005. – Vol. 2(1). – P. 26–33.
112. Джиоев Ю.П. Биочиповые технологии: этапы развития и инновационная стратегия в области молекулярной диагностики инфекционных заболеваний / Бюллетень ВСНЦ СО РАМН. ‑ 2007. ‑ № 2 (54). – С. 113-118.
113. Рейтинг стран мира по уровню развития информационно-коммуникационных технологий. Гуманитарная энциклопедия [Электронный ресурс] // Центр гуманитарных технологий. ‑ 2017 ‑ [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://gtmarket.ru/ratings/ict-development-index/ict-development-index-info.
114. Наукова  та інноваційна діяльність в україні статистичний збірник Київ, 2015 ‑ С. 205-206.
115. Кузнецов, Б. Т. Инновационный менеджмент / Б. Т. Кузнецов, А. Б. Кузнецов. — М.: Юнити — Дана, 2009. С. 242.
116. Социология: основы общей теории / под ред. А. Ю. Мягкова. — 5-изд. — М.: Флинта: НОУ ВПО МПСИ, 2011. — 256 с.
117. Каблов, Е. Шестой технологический уклад / Е. Каблов // Наука и жизнь. ‑ 2010. ‑ № 4. — С. 2−11.
118. Корнилов, П. А. Образ войны за углеводородные ресурсы в средствах массовой коммуникации / П. А. Корнилов // Вестник Казанского технологического университета. — 2011. — № 2. — С. 213−225.
119. Турчин, А. Война и ещё 25 сценариев конца света / А. Турчин. — М.: Еврона, 2008 — 320 с.