МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
СХІДНОУКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

Факультет  гуманітарних наук, психології та педагогіки
кафедра здоров´я людини та фізичного виховання

                                                                         Старцева Т.В.
Випускна кваліфікаційна робота бакалавра

Фізична реабілітація дітей молодшого шкільного віку з       дитячим церебральним паралічем

Сєвєродонецьк
2020

СХІДНОУКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

      Факультет  гуманітрних наук, психології та педагогіки
                                           (повне найменування інституту, факультету)
Кафедра здоров´я людини та фізичного виховання
                                 (повна назва кафедри)

ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА

до випускної кваліфікаційної роботи бакалавра
освітньо-кваліфікаційного рівня ____бакалавр________________
                                                            (бакалавр, спеціаліст, магістр)
напряму підготовки ___227 – Фізична реабілітація ___________
                                                                                             (шифр і назва напряму підготовки)

на тему:  «Фізична реабілітація дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем» 

Виконав: студент групи ЗЛ-16д 			                 Старцева Т.В.

Керівник: к. психол. н., доц.				                 Завацький Ю.А.

Завідувач кафедри здоров´я людини 
та фізичного виховання:
к. психол. н., доц. 						        Завацький Ю.А.

Рецензент: д. мед. н., проф.                                                      Зєльоний І.І.                                             

Сєвєродонецьк – 2020

СХІДНОУКРАЇНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

      Факультет      гуманітарних наук, психології та педагогіки
                                           (повне найменування інституту, факультету)
Кафедра здоров´я людини та фізичного виховання
                                 (повна назва кафедри)

освітньо-кваліфікаційного рівня ____бакалавр________________
                                               (бакалавр, спеціаліст, магістр)
напряму підготовки 227 – Фізична терапія, ерготерапія___________
                                                                                             (шифр і назва напряму підготовки)

ЗАТВЕРДЖУЮ

Завідувач кафедри
здоров´я людини
та фізичного виховання
доц. Завацький Ю.А.
_________________________
“26” березня  2020_року

З  А  В  Д  А  Н  Н  Я
НА ВИПУСКНУ КВАЛІФІКАЦІЙНУ РОБОТУ БАКАЛАВРА 
Старцевої Тетяни Віталіївни
1.	Тема роботи:  «Фізична реабілітація дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем»
Керівник роботи Завацький Юрій Анатолійович, к. психол. н., доц.
                                              ( прізвище, ім’я, по батькові, науковий ступінь, вчене звання)
затверджені наказом вищого навчального закладу від “26” березня 2020 р.                № 51/15.22  
2. Строк подання студентом роботи___05.06.2020 р.______________________
3. Вихідні дані до роботи: обсяг роботи – 73 сторінок (1,5 інтервал, 14 шрифт з дотриманням відповідного формату), список використаної літератури –21 дж.
4. Зміст розрахунково-пояснювальної записки: проаналізувати наукові джерела з Фізичної реабілітацї дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем; підібрати  діагностичний інструментарій згідно вивчення Фізичної реабілітацї дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем; на основі проведеного констатувального експерименту розробити практичні рекомендації щодо Фізичної реабілітацїя дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем 
5. Перелік графічного матеріалу (з точним зазначенням обов’язкових креслеників): таблиці – 12..
6. Консультанти розділів роботи:
Розділ	Прізвище, ініціали та посада 
консультанта	Підпис, дата	
		Завдання
 видав	Завдання
прийняв	
1.	Завацький Ю.А. – к.психол.н., доц.

	26.03.2020 р.	26.03.2020 р.	
2.	Завацький Ю.А. – к.психол.н., доц.

	26.03.2020 р.	26.03.2020 р.	

7. Дата видачі завдання 26.03.2020 р.

КАЛЕНДАРНИЙ ПЛАН

№
з/п	Назва етапів 
	Строк  виконання етапів	Примітка	
1	Визначення проблеми дослідження та розроблення плану випускної кваліфікаційної роботи бакалавра	03.2020 р.	03.2020 р.	
2	Аналіз літератури за проблемою. Робота над теоретичною частиною дослідження.	03.2020 р.	03.2020 р.	
3	Розробка діагностичного інструментарію та проведення констатувального експерименту	04.2020 р.	04.2020 р.	
4	Узагальнення результатів констатувального експерименту	04.2020 р.	04.2020 р.	
5	Розробка рекомендацій щодо фізичної реабілітацїя дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем	05.2020 р.	05.2020 р.	
6	Підготовка випускної кваліфікаційної роботи бакалавра до захисту та її захист 	06.2020 р.	06.2020 р.	

Студент                                     _________                     _Старцева Т.В                                                                                                                                      
                                                       ( підпис )                                        (ініціали і прізвище)
Керівник роботи                      _________                  Ю.А. Завацький 
                                                                                  ( підпис )                                               (ініціали і прізвище)

                                               РЕФЕРАТ

Текст –73., рис. 10, табл.- 12, додатків –2, джерел – 21

В роботі розкрито теоретико-методологічні засади дослідження фізичної реабілітації дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем.
Проведено констатувальний експеримент з метою дослідження фізичної реабілітації дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем.
Розроблено практичні рекомендації щодо корекції дитячого церебрального параліча.

Ключові слова: Дитячій церебральний параліч, Лікувальна гімнастика,Лікувальний масаж,Засоби фізіотерапії, Кліматотерапія

Зміст

Вступ……………………………………………………………………….…….7
РОЗДІЛ 1 ФІЗИЧНА РЕАБІЛІТАЦІЯ ДІТЕЙ ІЗ ДИТЯЧИМ ЦЕРЕБРАЛЬНИМ ПАРАЛІЧЕМ (огляд літературних джерел)………..……10
1.1. Етіологія, патогенез. Класифікація. Клінічні форми уражень центральної нервової системи…………………………………………………………..….....10
1.2. Заходи фізичної реабілітації при захворюванні на дитячий церебральний параліч……………………………………………………...………………….....16
1.3. Лікувальна гімнастика……………………………………………………. 16
1.4.Лікувальний масаж………………………………………………………….24
1.5. Засоби фізіотерапії………………………………………………………….25
1.6. Кліматотерапія………………………………………………………………33
РОЗДІЛ ІІ ДОСЛІДНИЦЬКА РОБОТА. ………………………………………36
2.1. Клінічна характеристика дослідних хворих………………………………36
2.2. Методи проведення дослідження…………………………………………..38
2.3. Хід проведення дослідження…………………...…………………………..41
2.4. Оцінка проведеного дослідження……………………….…………………60
ВИСНОВКИ ЗА ПРОВЕДЕННИМ ДОСЛІДЖЕННЯМ ……………………65
Висновки……………………………………………………………………67
Список використаної літератури………………..…………….….70
Додатки………………………………………………………………………71

Вступ

Актуальність теми. Дитячі церебральні паралічі (ДЦП) - це група психомовних і моторних непрогресуючих синдромів, які є наслідком ураження мозку у внутрішньоутробному, інтранатальному та ранньому постнатальному періодах (ВООЗ, 1980).
За даними МОЗ України, ДЦП в 2001 році склали 2,64 на 1000 у дітей віком до 14 років, що складає 0,16 % серед усіх зареєстрованих захворювань. Наявність рухових, мовних, психічних порушень у дітей з ДЦП є причиною інвалідизації. У 50-70 % таких хворих є контрактури та деформації кінцівок.
ДЦП являють собою резидуальні стани з непрогресуючим перебігом. Однак, інфекційні захворювання, інтоксикації, повторні травми сприяють погіршенню стану хворого. З віком виникає невідповідність між можливостями нервової системи, що патологічно змінена, і потребами, що висуває навколишнє середовище до організму, наростає декомпенсація [1].
Дитячий церебральний параліч (ДЦП) є складним захворюванням центральної нервової системи, що приводить не тільки до порушень рухів, але й викликає затримку чи патологію розумового розвитку, недостатності мовлення, порушення слуху і зору тощо. Тяжкість інвалідізації є настільки значимою, що близько 20-30% хворих не переміщуються, не можуть обслуговувати себе, не здатні вчитися. Актуальність цієї проблеми визначається збільшенням росту захворюваності і соціальною значимістю захворювання для кожної людини.
В Україні налічується близько 20 тисяч дітей, що мають діагноз «дитячий церебральний параліч», котрий об’єднує малюків із не прогресуючими порушеннями рухів. В індустріально розвинутих країнах середня частота ДЦП складає 2,0-2,5 випадків на 1 тисячу народжених дітей [2].
Практичне значення роботи. Проблема ДЦП здобула найбільшу актуальність у XX столітті, коли ця патологія стала зустрічатися дедалі частіше. Пов’язано це було з покращенням медичного обліку, успіхами реанімаційних заходів.
Рання діагностика та розпочате етапне лікування цих хворих у поєднанні з доглядом та навчанням, при роботі багатьох лікарів, реабілітологів, педагогів, логопедів приводять до високої ефективності лікування, зниження численності інвалідів та привчання хворих до суспільно корисної роботи.
У світі відпрацьовано сотні реабілітаційних методик, що допомагають хворим – медичних, психологічних, педагогічних, соціальних. Вони надають можливість людям з їх особливостями бути рівними серед рівних. Чим раніше починають працювати з ураженим контингентом фахівці з реабілітації, тим більше шансів зробити хворобу майже непомітною. Доведено: якщо розпочати реабілітацію з першої хвилини після встановлення ураження, то 70-80% можливих наслідків хвороби можна попередити [2, 3] .
Метою реабілітації є:
виявлення проблем постраждалої людини;
складання плану її реабілітації;
створення умов для нівелювання наявних обмежень людини;
психолого-емоційна підтримка пацієнта та його близького оточення;
профілактика можливих ускладнень та наслідків;
використання методів фізичної реабілітації для реалізації процесу відновлення, адаптації людини у соціальному середовищі;
навчання пацієнта виконувати маніпуляції та навички, що знадобляться у подальшому її житті.
 Об’єктом дослідження: діти у віці від 6 до 10 років, які мають ураження центральної нервової системи.
Предметом дослідження: фізична реабілітація дітей молодшого шкільного віку з дитячим церебральним паралічем

Основним завданням даного дослідження є: вивчення впливу методів фізичної реабілітації, що надаються під час амбулаторного лікування, на соматичний та емоційний стан уражених людей.
Для вирішення даного завдання необхідно вирішувати задачі:
1.оцінка загального стану пацієнтів та виявлення їх проблем у зв’язку з порушеннями моторних функцій;
2.складання індивідуального плану реабілітації пацієнтів;
3.застосування методів фізичної реабілітації для поліпшення стану пацієнтів;
4.визначення ефективності занять з лікувальної фізичної культури (ЛФК), проведення масажу, використання засобів фізіотерапії за методиками та програмами, які пропонують провідні фахівці;
5.надання рекомендацій пацієнтам ті їх близьким щодо подальшої реабілітації на санаторному етапі й під час перебування вдома.
Виходячи з вище переліченого, можна висунути гіпотезу: методи фізичної реабілітації, які використовуватимуться у роботі з людьми, які мають мозкові порушення, позитивно впливатимуть на моторні функції, у комплексному відновному лікуванні будуть більш якісно впливати на організм в цілому, а також прискорять процес одужання.

РОЗДІЛ І .ФІЗИЧНА РЕАБІЛІТАЦІЯ ДІТЕЙ ІЗ ДИТЯЧИМ ЦЕРЕБРАЛЬНИМ ПАРАЛІЧЕМ (огляд літературних джерел)

1.1 Етіологія, патогенез. Класифікація. Клінічні форми уражень центральної нервової системи (на прикладі ДЦП)

Етіологія, патогенез. Структурно-функціональні зміни у мозку у 80% випадків виникають в процесі внутрішньоутробного розвитку плоду, у 20% - акушерський травматизм, затяжні пологи з обвиттям пуповини навколо шиї плоду, що призводить до ушкодження нервових клітин головного мозку через нестачу кисню. Факторами, що ушкоджують мозок внутрiшньоутробно, є інфекції (грип, краснуха, токсоплазмоз), соматичні й ендогенні захворювання матері (уроджені вади серця, хронічне захворювання легенів, цукровий діабет, гіпо- i гіпертиреоз тощо), імунологічна несумісність крові матері й плоду (за резус-фактором), професійні шкідливості, психічне перевантаження, вживання алкоголю, наркотичних засобів, тютюнопаління, у віці до року – в результаті інфекційних хвороб, що ускладнюються енцефалітом, а також після тяжких вдарів голови. Зміни в нервовій системі пов’язані з гіпоксією та метаболічними розладами, що чинять прямий й опосередкований (через продукти порушеного метаболізму) вплив на розвиток функцій мозку [3, 4].
Надалі на стан головного мозку впливають умови життя людини, психологічний стан організму, баланс між роботою та відпочинком, фізична активність, характер та режим харчування. Велику деструктивну дію на кору головного мозку оказує електромагнітні випромінення, що виходять від побутових електроприладів, комп’ютерів, телевізорів, мобільних телефонів, близько розташованих трансформаторів. Електромагнітні хвилі, впливаючи на органи зору, слуху, викликають згортання білкових структур, що призводить до склеротичних змін головного мозку. Велике значення у розвитку змін головного мозку має вік людини. Процеси старіння, слабкість кровообігу, недостатнє харчування, забруднене повітря та вода, токсичні хімікати, лікарські засоби, тютюн, алкоголь – все це негативно впливає на здатність організму забезпечувати головний мозок необхідними речовинами [1].
Класифікація. Основними клінічними формами порушень головного мозку є:
А. Початкові прояви недостатності кровопостачання головного мозку.
Б. Гострі порушення мозкового кровообігу.
 1. Минущі порушення мозкового кровообігу:
 а) транзиторні ішемічні атаки;
 б) церебральні гіпер тонічні кризи.
2. Гостра гіпертонічна енцефалопатія.
3. Крововилив оболонковий:
 а) підпавутинний (субарахноїдальний);
 б) епі- та субдуральний.
4. Крововилив у мозок:
 а) паренхіматозний;
 б) паренхіматозно-субарахноїдальний;
 в) шлуночковий. 
5. Інфаркт мозку (неемболічний):
 а) у разі патології магістральних артерій голови;
 б) у разі внутрішньомозкових судин;
 в) іншого генезу.
6. Інфаркт мозку емболічний:
 а) кардіогенний;
 б) артеріальний;
 в) іншого генезу.
В. Повільно прогресуючі порушення мозкового кровообігу:
1. Дисциркуляторна енцефалопатія.
Г. Характер порушення мозкового кровообігу не встановлений.
Д. Наслідки раніше перенесеного мозкового інсульту.
Саме наслідки раніше перенесеного мозкового інсульту досить часто призводять до розвитку церебральних паралічів.
Класифікація дитячого церебрального паралічу, що була запропонована К.А.Семеновою, виглядить наступним чином [3]:
спастична диплегія (хвороба Лiтла);
подвійна геміплегія;
гіперкінетична форма;
атонiчно-астатична форма;
геміпаретична або гемiплегiчна форма.
Клінічні форми уражень центральної нервової системи (на прикладі ДЦП). Спастична диплегія — найпоширеніша форма ДЦП, яка характеризується тетрапарезом з більш вираженими ураженнями нижніх кінцівок. У дітей може спостерігатися затримка психічного розвитку, яка зменшується при своєчасному лікуванні. Діти, що страждають на спастичну диплегію, можуть навчитися обслуговувати себе, писати, здатні оволодіти трудовими навичками. Діти з помірною олігофренією навчаються за програмами шкіл для розумово відсталих. Прогноз цієї форми захворювання сприятливий відносно подолання психічних i мовленнєвих розладів i менш сприятливий щодо відновлення спастичних i локомоторних функцій.
У дітей зі спастичною диплегією м’язовий тонус значно підвищений в усіх кінцівках. Особливо виражене підвищення тонусу в згинальних групах м’язів рук, а також розгинальних i привідних м’язах ніг. Внаслідок підвищеного м’язового тонусу обмежуються активні рухи дитини й формуються м’язово-суглобні контрактури, які згодом призводять до грубих деформацій стоп, Спостерігаються підвищені згинальні й розгинальні патологічні сухожильні рефлекси (рис. 1). Спастична диплегія сполучається з гіперкінезом в руках i мімічній мускулатурі. Гіперкінези збільшуються при хвилюванні й слабшають під час сну та концентрації уваги. У дітей зі спастичною диплегією проявляється затримка розвитку мовлення, інтелекту, фізичного розвитку. Такі діти лікуються протягом багатьох років у стаціонарах, поліклініках, спеціалізованих яслах, дитячих садках, інтернатах, санаторіях.
Подвійна геміплегія – найбільш тяжка форма ДЦП, що характеризується тяжким тетрапарезом. У дітей з цією формою, за рахунок інтенсивних тонічних рефлексів, переважає ригідність м’язів, вони не можуть стояти, сидіти, ходити, має виражений характер олігофрені.

Рис. 1. Деякі види патологічних рефлексів при дитячих церебральних паралічах: 1- відсутність захисного рефлексу (повороту голови убік); 2- пригнічення рефлексу опори (відсутнє рефлекторне випрямлення ніг); 3-5- лабіринт ний тонічний рефлекс (3- напруження м’язів-розгиначів шиї, тулубу й кінцівок, 4- напруження м’язів-згиначів тулубу й кінцівок, відсутній фізіологічний лордоз, 5- при підніманні за ноги з положення на спині з являються напруження розгиначів шиї й спини, розгинання руки, до якої звернене обличчя, і згинання іншої руки); 6- негативний симптом Ландау (дитина, підтримувана в положенні на животі, не піднімає голови, не розгинає тулуба); 7- спастична диплегія (синдром Літла – порушення опорної функції ніг); 8- подвійна геміплегія; 9-атонічно-астатична форма (дитина стоїть з широко розведеними ногами, балансуючи за допомогою рук для втримання рівноваги).
Характерні риси: спастична тетраплегiя або тетрапарез із переважною локалізацією в руках i нерівномірним ураженням обох боків, виражені психічні й мовленнєві розлади. Захворювання проявляється в перші місяці життя дитини: статичні й локомоторні функції у дітей з подвійною геміплегією не формуються, Вони не опановують навички сидіння, самостійної ходьби. Тяжкі рухові розлади поєднані з ранніми контрактурами суглобів й кістковими деформаціями. Мовленнєві розлади проявляються: затримкою мовленнєвого розвитку, малим словниковим запасом, неправильним вимовлянням звуків, зміненням темпу мовлення, інтелект знижений, мислення уповільнене, пам’ять ослаблена. Судорожні напади впливають на прогноз захворювання. Медична реабілітація таких малюків здійснюється до 3 років.
Гіперкінетична форма ДЦП проявляється різними гіперкінезами з атетоїдними рухами, порушенням м’язового тонусу, які локалізуються в дистальних відділах кінцівок, мімічній мускулатурі обличчя, м’язах тулубу, шиї. Емоційні переживання підсилюють мимовільні рухи. відзначаються паралічі або парези. Мовленнєві порушення у вигляді гіперкінетичної дизартрії спостерігаються в більшості дітей. Інтелект, як правило, збережений. Це сприятлива форма відносно навчання й соціальної адаптації.
Атонiчно-астатична форма ДЦП, на відміну від інших форм, характеризується сполученням патологічних тонічних рефлексів з парезами й низьким тонусом м’язів.
Характерні риси: мозочкові розлади. Затримується формування вікових рухових навичок, діти із значним запізненням, у порівнянні з фізіологічною нормою, починають сідати, стояти, ходити. Через м’язову атонію спостерігається перерозгинання в колінних суло6ах. Має місце порушення координації рухів і рівноваги. У ряді випадків у дітей з атонічно-астатичною формою ДЦП з’являються помірні гіперкінези й ознаки пірамідної недостатності у вигляді парезів і паралічів.
Мовленнєві розлади й олігофренія спостерігаються у багатьох хворих. Діти з цією формою захворювання лікуються тривалий час.
Геміпаретична або гемiплегiчна форма ДЦП розвивається переважно в період новонародженості. Характерні риси цієї форми ДЦII — однобічний парез руки й ноги за типом інсульту з переважним ураженням руки, що відстає в розвитку й усихає. З’являються судороги, психічні й мовленнєві розлади. У перші місяці життя дитини м’язовий тонус знижений, потім повільно підвищується й ста6iлізується до 1,5 років, коли дитина починає ходити. Збільшення м’язового тонусу в згиначах руки й розгиначах ноги визначає класичну позу Вернiке-Мана. Сухожильні й періостальні рефлекси підвищені, інтелект і пам’ять знижені, увага нестійка. Діти швидко виснажуються, однак здатні до навчання й легше, ніж при інших формах, адаптуються до праці. Лікування здійснюють у стаціонарах, поліклініках, спеціальних яслах, садках, інтернатах, санаторіях.
Таким чином, щоб включити різні клінічні форми в групу ДЦП, вони повинні відповідати двом умовам: по-перше, бути проявом залишкових змін вже завершеного патологічного процесу й, по-друге, перебігати з поступовим поліпшенням, принаймні без наростання симптомів [2, 5, 6].

1.2 Заходи фізичної реабілітації при захворюванні на дитячий церебральний параліч

Перебіг і прогноз. Поліпшення при відповідному комплексному лікуванні. Лікування хворих дітей на ДЦП індивідуальне, раннє, комплексне, етапне, тривале. Раннє лікування ДЦП перед6ачає створення базису для формування нормально пози, рівноваги, координації рухів, вікових рухових навичок .
Комплексне лікування включає лікування положенням, ортопедичні заходи, лікувальну гімнастику, масаж, фізіотерапію, заняття з логопедом, медикаментозну терапію для стимуляції діяльності мозку й поліпшення його метаболізму. Провідна роль належить лікувальній гімнастиці через специфіку рухових порушень, коли багато статичних i локомоторних функцій у дітей із ДЦП розвиваються хаотично [4] .

                 1.3Лікувальна гімнастика (ЛГ)

Дані сучасної вітчизняної та зарубіжної науки показують, що церебральний параліч можна з успіхом переборювати, якщо існують для цього всі необхідні умови:
лікувально-відновлювальну діяльність необхідно починати з самого народження дитини;
на ранньому етапі розвитку дитини перевага надається корекції рухів, які є визначальними в загальному розвитку;
корекційна робота повинна проводитись безперервно зусиллями батьків, невропатологів, психолога, педагога-дефектолога, спеціаліста ЛФК, масажиста, фізіотерапевта та ін.
Метою ЛГ дітей, хворих на ДЦП, є створення за допомогою комплексних фізичних вправ, спеціальних рухових режимів, передумов для суспільної, побутової, учбової, трудової і соціальної адаптації до реальних умов життя, їх інтеграції в суспільстві.
Якщо умовно уявити собі розвиток рухової активності дитини у вигляді будівництва багатоповерхового будинку, то дитина самостійно, або за допомогою педагога повинна поступово підніматися з одного поверху на інший, після завершення «будівництва» попереднього. Причому починати свій рух угору вона повинна саме з того рівня, на якому зупинився її розвиток, не зважаючи на її вік:
стояти у вертикальному положенні, ходити з підтримкою, ходити самостійно;
сидіти з підтримкою, сидіти без підтримки, самостійно переходити в положення навстоячки;
повзання на животі, положення на 4-х кінцівках;
повороти зі спини на живіт і навпаки, різного роду розвороти, перевертання;
випрямлення голови, верхніх кінцівок, плечового поясу формування опірної здібності рук;
повороти голови, контроль за положенням голови в просторі, установка голови по середній лінії.
Завдання ЛГ при ДЦП:
розвиток реакцій випрямлення й рівноваги, які забезпечують правильний контроль голови в просторі й відносно тулуба;
розвиток функції рук i предметно-маніпулятивної діяльності;
розвиток зорово-моторної координації;
гальмування й подолання неправильних поз i положень;
попередження формування вторинного порочного рухового стереотипу.
Для досягнення успіху в комплексній роботі необхідне чітке усвідомлення задач, які стоять перед методистом, батьками в процесі фізичної реабілітації:
корекція хибних установок опорно-рухового апарата (кінцівок, відділів хребта), переборювання слабкості (гіпотрофії, атрофії) окремих м'язів та їх груп;
покращення рухів в суглобах (профілактика чи розробка контрактур);
нормалізація тонусів м'язів (корекція пізньо-тонічних реакцій);
покращення зв'язку м'язів із суглобами (кінестезії) та тактильне (шкірної) чутливості;
формування компенсаторної гіпертрофії певної групи м'язів (посилення розвитку тієї групи м'язів, яка взяла на себе функції ослаблених, паралізованих);
покращення функціонування серцево-судинної, дихальної та інших систем організму;
розвиток предметно-маніпулятивної діяльності рук;
формування вестибулярних і антигравітаційних реакцій, статодинамічної стійкості (рівноваги) та орієнтації в просторі;
формування різних опірних реакцій рук і ніг;
досягнення загальної релаксації (розслаблення) організму або окремих його частин [8, 9].
Розвиток рухової активності дітей впливає на їх загальний розвиток (формування мови, психіки, інтелекту, зору, слуху). У зв’язку з цим обов’язково в процесі фізичного виховання планують вирішення наступних спеціальних комплексних задач:
розвиток мови через рухи: об'єднання звуків з рухами; наслідування звуків; звукове забарвлення рухів; ігри зі звуковим вираженням; ритмізація рухової діяльності; дихання, як складова звукоутворення; дрібна моторика та ін..;
формування в процесі фізичного виховання просторової і часової уяви: дальші — ближче, ліворуч — праворуч, багато — мало; вище — нижче, більше — менше, швидко — помалу та ін..;
вивчення у процесі заняття з фізичної культури різних фізичних властивостей матеріалів (тяжкий — легкий, гладенький — шершавий, еластичний — ламкий і т. ін.), а також визначення їх призначення (для чого використовуються);
формування в процесі рухової діяльності різних видів мислення;
керування емоційною сферою дитини, формування морально-вольових якостей особистості, яке здійснюється шляхом виконання спеціальних рухових завдань під час ігор або естафет.
Без спеціальних вправ лікувальної гімнастики хвора дитина відчуває й запам’ятовує тільки свої неправильні пози й рухи, які гальмують розвиток рухової системи головного мозку.
Позитивний вплив на розвиток рухових функцій має використання комплексних стимулів:
аферентних (привідних):
зорові (виконання вправ перед дзеркалом);
тактильні (погладжування, опора рук, ніг об поверхню, вкриту різними видами матерії, що підсилює тактильні відчуття);
хода босоніж по піску;
різні прийоми масажу;
температурні (вправи у воді зі зміною її температури, локальне використання льоду);
пропріоцептивних (спеціальні вправи з опором, чергування вправ із заплющенням і роз плющенням очей).
На всіх заняттях лікувальної гімнастики необхідно формувати здатність сприймати пози й напрями рухів, а також предмети на дотик (стереогнозія). Велике значення має розвиток відчуття частин тіла. Широко використовують звукові й мовленнєві стимули. Багато з вправ корисно виконувати під музику. Особливо важливе значення має чітка мовленнєва інструкція, що нормалізує психічну діяльність дитини, розвиває цілеспрямованість, поліпшує розуміння мови, збагачує словниковий запас [6, 8]. .
У процесі занять лікувальною гімнастикою нормалізуються пози й положення кінцівок, знижується м’язовий тонус, зменшуються або переборюються насильницькі рухи. В результаті впливу фізичних вправ і масажу дитина починає правильно відчувати пози й рухи, що є потужним стимулом до розвитку й удосконалювання її рухових функцій і навичок [6].
На думку багатьох фахівців, необхідно стежити, щоб хвора дитина не сиділа протягом тривалого часу з опущеною головою, зігнутою спиною й зігнутими ногами. Це призводить до стійкої неправильної пози, сприяє вкороченню м’язів задньої поверхні стегна й розвитку згинальних контрактур колінних й тазостегнових суглобів. Щоб уникнути цього, дитину варто посадити на стілець так, щоб, ноги були розігнуті, стопи стояли на опорі. а не звисали, голова й спина випрямлені. Важливо також, щоб дитина займала правильне положення, перебуваючи на колінах у матері (рис. 2, 3). Протягом дня корисно декілька разів укладати хвору дитину на живіт, домагаючись у цьому положенні розгинання шиї, рук, спини й ніг.

Рис. 2. Неправильне положення на колінах Рис. 3. Правильне положення на колінах у матері (надмірно розведені стегна) у матері
Якщо це положення для дитини важке, під груди підкладають невеликий валик (рис. 4).

Рис. 4. Нормалізація пози дитини в положенні лежачи за допомогою валика [6, 10].

Для розвитку контролю за положенням голови протягом дня (2-З рази) слід виконувати такі вправи:
в.п.: лежачи на животі, руки витягнуті вперед. Підйом й опускання голови. Розведення рук у боки і назад при піднятій голові. Ноги витягнуті. Уникати підіймання тазу.
в.п.: лежачи на животі (на валику й без валика. Голова звисає через край кушетки. Піднімання голови й рухи нею в усі боки. Якщо в дитини у положенні лежачи на спині різко виражена розгинальна поза (голова відкинута назад, руки й ноги розігнуті та напружені), корисно протягом дня по кілька разів робити вправи на розслаблення.
в.п.: лежачи на спині, голова нахилена вперед, руки схрещені на грудях, ноги зігнуті в колінних й тазостегнових суглобах i розведені в боки. Дитину плавно погойдують назад («гойдалка») і в сторони (поза Бобат). Ускладненням вправи є такі самі погойдування, але з відкинутою назад головою.
Лікувальну гімнастику призначають з перших місяців життя й здійснюють протягом усього періоду росту и розвитку дитини. При розвитку й тренуванні рухових функцій треба обов’язково враховувати клінічну картину хвороби, вік дитини, рівень інтелектуального розвитку, інтереси, особливості поведінки. Велику кількість вправ необхідно здійснювати у вигляді захоплюючих ігор. У процесі занять суворо контролювати поставу, напрямок рухів, правильність опори. При формуванні передумов довільних рухів у дітей першого року життя необхідно використовувати спеціальні пристрої у вигляді надувних м’ячів, валиків, гойдалок, поручнів, о6ручiв, сходів, сіток, а також спеціальні вправи й прийоми для зміцнення м’язів спини й живота. Важливим є дотримання вказівок ортопеда щодо пози дитини під час сну (тверда постіль), приймання їжі, ігор і занять (відповідні стіл, стілець, розміри іграшок) [4].
Засоби фізичної реабілітації при ДЦП є необхідною умовою розвитку рухових функцій. За допомогою фізичних вправ формуються рухові навички й уміння, запобігається розвиток неправильних установок тулубу, кінцівок, туго- рухливості, контрактур, м’язових атрофій, укорочень кінцівок, порушень постави й ходи [4,5].

   1.4 Лікувальний масаж
Метою масажу при дитячих церебральних паралічах є зниження рефлекторної збудливості м’язів з підвищеним тонусом. Тому для зниження збудливості рухових клітин спинного мозку і дії на трофічні процеси перш за все проводиться масаж паравертебральних спинномозкових сегментів: в області S5-S1, L5-L1, D12-D10 – для дії на нижні кінцівки і D4-D1, С7-С3 – для дії на верхні кінцівки. До того ж, масаж підвищує працездатність та витривалість м’язів, покращує функцію зв’язувального апарату, посилює кровообіг й лімфоток. Для зміцнення, поліпшення кровопостачання і живлення ослаблених м’язів виконують масаж спини, грудної клітки і живота, впливаючи поверхневими, ніжними, в повільному темпі прийомами погладжування, розтирання, розминки, а також проводячи стабільне і лабільне струшування м’язів. Пасивні і активні рухи в хребетному стовпі, ніжні струси грудної клітки і живота (короткочасні, 3-5 с). Підключають дихальні вправи.
Завдання масажу: 
сприяння розслабленню м’язів з підвищеним тонусом, седативна дія на гіперкінези окремих груп м’язів;
стимулювання, тонізація функції паретичных м’язів;
зниження вегетативних і трофічних розладів;
поліпшення загального стану дитини і поліпшення працездатності його м’язів [11].
На даний час застосовують різновиди лікувального масажу (класичний, крапковий, такий, що проводиться по стимулюючій і седативній методиці, сегментарний, лінійний масаж та ін.). Залежно від форми захворювання обирається найбільш ефективний вид масажу — наприклад, для розслаблення м’язів застосовуються такі прийоми, як погладжування, струси, валяння, легка лабільна вібрація. З метою стимуляції окремих м'язових груп використовують глибоке непереривисте і переривисте погладжування пальцями, розтирання з тим, щоб обтяжувало, гребенеподібне, поколочування, щіпцеподібне розминання, штрихування, стругання.
При проведенні сегментарного масажу застосовують всі прийоми паравертебральної дії. План масажу будується за загальним варіантом дії: спина, комірна зона, кололопаткова область, верхні кінцівки, нижні кінцівки. Масаж рук і ніг завжди починають з вище розміщених областей: плече, передпліччя, кисть і стегно, гомілка, стопа [11, 12].
Основне правило при проведенні масажу — використовувати всі прийоми вибірково, з урахуванням клінічних особливостей стану дитини. Слід застосовувати всі спеціальні медикаментозні засоби і проводити теплові процедури до масажу, при всіх різновидах масажу необхідно вибирати найбільш зручну для хворого позу. Курс класичного масажу — 25-30 процедур, сегментарного масажу — 10-15 процедур, лінійного – 10-15, крапкового — 20-25. Всі види масажу необхідно поєднувати із спеціальними вправами в процесі індивідуальних занять з дитиною [13].
Ефективність масажу значно підвищується, якщо його застосовувати в поєднанні з фізіотерапевтичними процедурами. Наприклад, з мінеральними ваннами (36-37 0С) тривалістю 7-12 хвилин. Пасивні і активні рухи безпосередньо у воді і масаж під водою. Застосовують лікування рухами відразу ж після ванни і коригують укладання на шинах (від 10 хвилин до 1 години). Цього ж дня після відпочинку (2-4 години) проводять лікувальну гімнастику. Застосовують процедури мануального сегментарно-рефлекторного і місцевого масажу кінцівок. Хворим дітям старше 7 років може бути проведений курс підводного вихрового масажу і підводного душу-масажу.
При лікуванні дітей, страждаючих важкими руховими розладами, слід особливо раціонально, цілеспрямовано використовувати всі засоби, що дозволяють добитися, в першу чергу, зниження тонусу спастичних м’язів та їх розслаблення. З цією метою масаж поєднують з опромінюванням лампою соллюкс; з парафіновими аплікаціями, грязелікуванням. Добрі результати дають гарячі укутування за методом Кені при міогенних і артрогенных контрактурах. Досягнувши розслаблення м’язів, застосовують площинне погладжування, валяння з невеликим зсувом м’язів, глибоке, але ніжне і в повільному темпі подовжена непереривисте розтирання, що обхвачує. Суглобові поверхні і зв’язково-сухожильний апарат масажують ніжно подушечками пальців, застосовуючи неглибокі прийоми розтирання і закінчуючи циркулярними погладжуваннями долонною поверхнею кистей [11, 13, 14].
1.5 Засоби фізіотерапії

Електролікування. При дитячих церебральних паралічах застосовують різні види лікарського електрофорезу, електростимуляцію м’язів імпульсним і синусоїдальним модульованим струмами.
Лікарський електрофорез – метод, заснований на одночасній дії на організм гальванічного струму і лікарських речовин, що вводяться з його допомогою. У зв’язку з концентрацією медикаментозних препаратів на обмеженій ділянці тіла зменшується їх побічна дія. Ефективність електрофорезу обумовлена дією речовини, що вводиться, на тлі зміненої електричним струмом реактивності організму, а також підвищенням адсорбційної здатності тканин в міжелектродному просторі. Крім того, речовини, введені в організм за допомогою електрофорезу, утримуються в шкірі до трьох тижнів, поступово надходячи до кровотоку. Методом електрофорезу можна вводити препарати кальцію, магнію, йоду брому, церебролізин, пірогенал, лідазу, галантамін, прозерін, дібазол та ін.
Гальванічний комір по Щербаку. Один електрод у формі шалевого коміра розташовують на верхній частині спини так, щоб кінці його вкривали надпліччя і ключиці, другий електрод площею 150-300 см2 — в попереково-крижовій області. За цією методикою доцільно вводити кальцій, бром, магній, новокаїн, лідазу, алое, еуфілін, церебролізин ноотропіл, пірогенал. Поєднаний вплив гальванічного струму і лікарських речовин покращує функціональний стан нервової системи, розширює судини головного мозку, знижує м’язовий тонус, послаблює патологічну постуральну активність.
Загальний електрофорез по Вермелю. Один електрод розташовують в міжлопатковій області, інший раздвоєний, в області литкових м’язів. Лікарські речовини ті ж, що й при електрофорезі комірної зони. Загальний електрофорез діє на м’язи тулубу, грудні і поперекові сегменти спинного мозку, периферичні нервові волокна, кістково-суглобний апарат тулубу і кінцівок. 
Електрофорез лідази на м’язи стегон показаний при аддукторному спазмі. Два електроди, змочені розчином лідази з новокаїном накладають на внутрішні поверхні стегон і сполучають їх з анодом гальванічного апарату. Більший електрод накладають на пояснично-хрестову область і сполучають з катодом. Введення лідази сприяє поліпшенню кровообігу, зменшує щільність сполучної тканини, надає розсмоктуючу дію, м’язи стають менш пружними, кут відведення стегон збільшується, зменшується перехрест ніг.
Назальний електрофорез новокаїну і кальцію. Лікарські речовини, вживані при назальному електрофорезі, проникають крізь слизову оболонку носу у параневральні простори нюхового і трійчастого нервів і далі в спинномозкову рідину і центральну нервову систему. Введений таким чином новокаїн знижує збудливість моторних зон кори великого мозку, гальмує потік аферентних імпульсів на рівні ретикулярної формації стовбуру мозку. Кальцій сприяє нормалізації процесів гальмування і збудження в центральній нервовій системі. У хворих церебральними паралічами після курсу назального електрофорезу новокаїну і кальцію знижується м’язовий тонус, збільшується об’єм активних рухів, а в ряді випадків – зменшуються гіперкінези. Через 20-30 хвилин після процедури доцільно проводити лікувальну гімнастику.
Електростимуляція м’язів при дитячих церебральних паралічах сприяє підвищенню тонусу та сили ослаблених груп м’язів, зменшенню дистрофічних змін, відновленню їх взаємин. Ще раніше не діючий м’яз починає скорочуватися і дитина одержує уявлення про його функцію. Доцільно перед електростимуляцією провести теплову процедуру.
Імпульсний струм впливає на пропріорецептори м’язів, викликаючи їх своєрідну анестезію, що скорочує потік імпульсів в центральну нервову систему, знижуючи м’язовий тонус і зменшуючи гіперкінези. Стимуляція м’язів синусоїдальним модульованим струмом (СМТ) сприяє поліпшенню їх трофіки, кровопостачання, надає болезаспокійливу дію, стимулює ослаблені м’язи і знижує тонус спастичних. СМТ можна застосовувати також для стимуляції м’язів, артикуляцій.
Діадинамічна терапія — метод дії постійними імпульсними струмами напівсинусоїдальної форми з експоненціальним заднім фронтом імпульсу частотою 50 і 100 Гц. Такі струми підсилюють процеси гальмування в центральній нервовій системі, дають знеболюючий ефект. Їх також можна використовувати для електростимуляції м’язів.
Індуктотерапія – дія на організм високочастотного електромагнітного поля. Кабель-індуктор розташовують на відстані 1-1,5 см від місця дії. При цьому утворюються вихрові струми, викликаючи теплопродукцію. Метод використовується з метою глибокого прогрівання, поліпшення трофіки тканин, розсмоктування запальних вогнищ, зменшення спастичності м’язів.
Електросон – метод дії на головний мозок імпульсним струмом постійного напряму і низької частоти, прямокутної форми, слабкої сили і малої тривалості імпульсу. Його застосовують для нормалізації функціонального стану центральної нервової системи, поліпшення сну. В результаті стимуляції підкірково-стволових відділів мозку, зокрема збудження лімбічних систем і зниження активуючих впливів ретикулярної формації середнього мозку, посилюються гальмівні процеси в корі великого мозку [2, 16, 17, 18].
Шубоши-терапія. Проводиться за допомогою мікрокомп’ютерного пристрою для місцевої фізіотерапевтичної дії, м’язової стимуляції та рефлексотерапії, а також для дії на організм цілковито, впливаючи на біологічно активні крапки за правилами китайської медицини. Основою оздоровчої дії є електричні імпульси високої інформаційної насиченості.
Показаннями до застосування Шубоши-терапії є:
захворювання хребта;
травми суглобів;
періартриті суглобів;
запальні захворювання суглобів;
тугорухливість у суглобах;
судорожний синдром;
хронічна втомленість м’язів;
порушення кровопостачання кінцівок;
нейропатії періферійних нервових волокон;
хронічні соматичні захворювання;
зайва вага тощо.
Протипоказаннями до застосування Шубоши-терапії є:
гострі інфекційні захворювання;
активна форма туберкульозу;
гострий мозковий ішемічний інсульт;
гострий інфаркт міокарду;
органічні захворювання серця та нирок;
друга половина вагітності.
Використовуючи пристрій, треба дотримуватися рекомендацій:
вибір зон впливу здійснюється за допомогою встановлення електродів на тригерні зони, виникаючі по ходу каналів з порушенням руху енергії в них. Ці зони проявляються больовими відчуттями в окремих областях тіла. Частіше вони виглядають як парестезії;
вибір режиму здійснюється за принципом зворотнього зв’язку: якщо імпульси одного з наявних чотирьох режимів несуть інформацію, що відновлює рух енергії та її нормальні параметри, то нервова система оцінює ці імпульси як такі, що викликають приємні відчуття;
вибір тривалості сеансу: бажано впливати парою електродів (лапок) протягом 20 хвилин. Загальна тривалість масажу – до однієї години. Частота сеансів – від одного до чотирьох з інтервалом не менш, ніж в дві години [19].
Бальнеолікування впливає на стан центральної нервової системи, нормалізуючи кровообіг, обмін речовин, процеси збудження і гальмування, сон. У теплій воді знижується тонус м’язів, зменшуються больові відчуття в гіперкінези, збільшується об’єм активних рухів, поліпшується кровопостачання органів і тканин. Теплу ванну можна поєднувати з активними і пасивними рухами під водою. Водні процедури також сприяють гартуванню організму, підвищуючи його резистентність до різних інфекцій. Окрім натуральних мінеральних ванн можна застосовувати ванни з лікарськими і ароматичними речовинами, газові ванни. Оптимальна температура лікувальних ванн для дітей з церебральними паралічами 35-37 0С, при вищій температурі хворі легко перегріваються. Прохолодні ванни температури 21-32 0С застосовують головним чином для гартування.
Хвойні ванни. Поєднання хвойних ван з грязелікуванням показане соматично ослабленим дітям і хворим з гіперкінезами. Ефірні масла, що знаходяться в хвої, заспокоюють нервову систему, рефлекторно впливаючи на рецептори шкіри, дихальних шляхів, нюховий аналізатор.
Йодо-бромні ванни. Йод і солі брому проникають з води в організм через шкіру, по дорозі впливаючи на шкірні нейрорецептори. Під впливом йодобромних ванн посилюються процеси гальмування в центральній нервовій системі. Особливо сприятливо вони діють на хворих з гіперкінетичною формою церебрального паралічу.
Валеріанові ванни. Валеріанові ванни особливо показані хворим з гіперкінетичною формою церебрального паралічу. Седативна дія проявляється також при використанні шалфею, пустирника, душиці, хмелю, полину.
Морські ванни готують з природної морської води або шляхом додавання морської солі до прісної води. Вони надають загальнозміцнюючу і тонізуючу дію, сприяють гартуванню, покращують кровопостачання головного, спинного мозку і м’язів. До морської води можна додати хвойний екстракт. Солоно-хвойні ванни порушують центральну нервову систему, особливо її вегетативну частину, покращують обмінні процеси.
У комплексній терапії хворих на церебральний параліч, особливо при порушенні функції серцево-судинної системи, використовуються газові ванни (вуглекислі, кисневі, радонові, азотисті, сірчановодневі та ін.). У механізмі дії газових ванн, крім температурного і механічного чинників, велику роль грає своєрідний вплив самого газу. Бульбашки газу надають як місцеву дратівливу дію, так і рефлекторне, покращуючи дихання, кровообіг.
Перлові ванни — найпростіші штучні газові ванни. За їх допомогою досить сильно гарячяться периферичні рецептори, ці ванни показані при атактичній і атонично-астатичній формах церебрального паралічу.
Вуглекислі ванни надають стимулюючу дію на серцево-судинну і нервову системи, тому вони показані млявим, апатичним дітям, а також хворим з пониженим м’язовим тонусом.
У комплексній терапії також можна використовувати душі, зокрема підводний душ-масаж. На хворого, що знаходиться у ванні з теплою водою або водою індиферентної температури, направляють струмінь води під тиском 2-4 атм від периферії до центру, Ступінь натиску води дозують за допомогою спеціального регулятора або наконечників різної форми. Масажують кінцівки, м’язи спини, сідниць, живота. До і після підводного масажу хворий повинен спокійно полежати у ванні 2-3 хвилини. Підводний душ-масаж особливо показаний при м’язовій гіпотонії і контрактурах.
В теплій ванні або басейні методист може проводити масаж, лікувальну гімнастику (гідрокінезотерапія) дітям з церебральними паралічами, де їм легше виконувати рухи, недоступні їм в звичайних умовах. З метою гартування застосовують контрастні душі. Теплі душі невеликої тривалості надають седативну дію на дитину [2, 15, 18].
Грязе- і теплолікування. Грязі, озокерит, парафін, пісок надають термічну, механічну і хімічну дію. Володіючи невеликою теплопровідністю, ці лікувальні засоби легше, ніж водні процедури, переносяться дітьми.
Грязелікування. Лікувальний ефект грязі обумовлений рядом чинників. Тепло, що виділяється при накладенні грязі на поверхню тіла, розширює кровоносні і лімфатичні судини, підвищує обмін речовин, надає протизапальну дію. Важливу роль в стимуляції обміну речовин в м’язі і нервовій системі, поліпшенні кровообігу і створенні сприятливих умов для перебігу репаративних процесів грають біологічно активні речовини — ферменти, гормони, що входять до складу грязі. Багато з них, проникаючи через шкіру в кровоносне русло, рефлекторно впливають на центральну нервову систему і внутрішні органи. Грязі, впливаючи місцево і загально-рефлекторно, сприяють прискоренню процесів мієлінізації, зменшенню осередкових рубцевих змін в нервовій тканині і мозкових оболонках, знижують патологічний тонус м’язів, підвищують еластичність сухожильно-зв’язкового апарату. Застосування грязей показане при всіх формах церебральних паралічів, особливо при високому м’язовому тонусі, контрактурах, після етапних гіпсових пов’язок, спастичних дизартріях.
З лікувальною метою застосовують мул, торф’яні і сапропелевi грязі, що відрізняються умовами формування та складом. Теплоємкість торф’яних грязей є меншою, ніж у грязей, мулу, але вони багатше органічними речовинами типу гуминів. Сапропелеві грязі — це мул, що утворюється в прісних озерах; вони надають менш виражену хімічну дію.
При патології серцево-судинної системи, поганій переносимості лікування, а також соматично ослабленим дітям і дітям раннього віку призначають електрогрязьові процедури (гальваногрязь або диатермогрязь). В окремих випадках електрогрязелікування використовують як підготовку до курсу грязьових аплікацій. Гальвано-грязьове лікування ефективніше при гемипаретичній формі церебрального паралічу і спастичної диплегії, а диатермо-грязьове лікування — при гіперкінетичній, атактичній і атонічно-астатичній формах. Позитивні результати дає електрофорез грязьовим розчином.
При судомах, гідроцефалії в ступені субкомпенсації, вираженій астенії, психомоторному збудженні грязелікування протипоказане. Повторити курс грязетерапії можна не раніше, ніж через 4-6 місяців.
Озокеритолікування. Озокерит (гірський віск) володіє великою теплоємністю, низькою теплопровідністю і більш, ніж інші речовини (парафін, грязь), віддає тепло організму, викликаючи розширення судин. Охолоджуючись, озокерит зменшується в об’ємі і надає компресійну дію. Біологічно активні речовини, що містяться в озокериті, володіють ацетилхоліноподібною, естрогенною і протизапальною дією. Озокерит стимулює регенеративні процеси в сполучній тканині, сприяє розсмоктуванню рубців, виражено впливає на вегетативну нервову систему, нормалізуючи співвідношення між симпатичною і парасимпатичною частинами. Від дії тепла поліпшується кровообіг, збільшується лімфоток, знижується збудливість нервово-м’язового апарату. М’язи і зв’язковий апарат стають більш розтяжними та еластичними. При накладенні на комірну зону озокерит стимулює кровообіг в судинах головного мозку. Озокерит застосовують при тугорухливості і контрактурах суглобів, вираженій спастичності м’язів, больовому синдромі.
Парафінолікування. Завдяки великій теплоємності, низькій теплопровідності, майже повній відсутності конвекційної здатності, абсолютній безводні, властивості виділяти велику кількість тепла при застиганні парафін є ефективним лікувальним засобом. При охолодженні парафін зменшується в об’ємі на 10-12%, здавлюючи прилеглі тканини і сприяючи їх глибшому прогріванню.
Гарячі шерстяні укутування застосовують з метою зменшення тонусу м’язів, збільшення еластичності зв’язково-суглобового апарату. Вони надають також рефлекторну дію на серцево-судинну і нервову системи. Укутування доцільно робити за 30-40 хвилин до лікувальної гімнастики.
Протипоказання для парафіно- і озокеритолікуванння ті ж, що і для грязелікування [2, 15, 18].
1.6 Кліматотерапія
Кліматотерапія — дія на організм природних чинників — повітря, сонячного випромінювання, води. Під впливом кліматолікування відбуваються перебудова нервової системи, поліпшуються її регулюючі функції, удосконалюються адаптаційно-пристосовні і відновні механізми, підвищується неспецифічна резистентність організму. На деяких дітей благотворний вплив робить зміна кліматичної зони. Разом з тим, у дітей з церебральними паралічами «кліматична адаптація» буває досить тривалою, тому їх лікування доцільно організовувати в межах звичної кліматичної зони.
Загальні принципи кліматотерапії — поступовість, систематичність і урахування індивідуальних реакцій організму дитини.
Аеротерапія — дія відкритого свіжого повітря з метою лікування і гартування організму. Існують різноманітні форми аеротерапії — тривале перебування на свіжому повітрі (прогулянки, повітряні ванни), на відкритих верандах (включаючи сон), в добре провітрюваному приміщенні (сон при відкритих вікнах), на березі водойму, повітря якого насичене солями, озоном, фітонцидами водоростей (море, лиман).
Позитивний вплив аеротерапії на хворих церебральними паралічами пов’язано з підвищеним постачанням організму киснем, а також з дією інших чинників зовнішнього середовища — температури, вологості, тиску, швидкості руху повітря, електричного стану атмосфери та ін. Чисте повітря стимулює глибші дихальні рухи, покращує вентиляцію легенів. В результаті роздратування шкірних рецепторів відкритих частин тіла і нервових закінчень слизистих оболонок верхніх дихальних шляхів наступає охолоджування, під впливом якого стимулюється обмін речовин.
Опромінювання сонячними променями (геліотерапія) підвищує опірність організму до різних інфекцій і простудних захворювань, нормалізує обмін речовин. Діти з церебральними паралічами дуже чутливі до сонячних променів, тому геліотерапію потрібно проводити обережно і строго дозувати. Розрізняють загальні і місцеві сонячні ванни. При місцевих дії сонячних променів піддаються тільки окремі ділянки тіла (одна або більш кінцівок, комірна зона, поперекова область тощо), а при загальних — все тіло.
Водні процедури, вживані з метою гартування, можуть бути у вигляді обмивань, обтирань, обливань, душів, купань у відкритих водоймищах. Їх використовують впродовж всього року. Обтирання проводиться за допомогою губки або м’якого рушника, добре змоченого водою температури 35-36 0С з подальшим зниженням температури на 10С кожні 4-5 днів. Обмивання, так само як обтирання, може бути місцевим (окремих частин тіла) і загальним. Обмивання проводиться махровим рушником, вмоченим у воді температури 33-36 0С. Потім сухим рушником розтирають шкіру до почервоніння. Краще використовувати для обмивання морську воду.
Обливання — більш сильно діюча процедура, ніж обтирання і обмивання; воно може бути частковим і загальним. Дитину обливають водою температури 33-36 0С, потім шкіру насухо розтирають махровим рушником.
При купанні в морі (лимані, річці, озері) на організм впливають термічні, хімічні і механічні чинники. Активізується діяльність нервової і серцево-судинної систем, прискорюється обмін речовин, посилюється теплообмін, дитина стає менш чутливою до респіраторних захворювань. Вода створює сприятливий фон для мобілізації рухових функцій. Хворі церебральними паралічами погано володіють своїми рухами, тому купати їх треба маленькими групами (по 4-5 чоловік), допомагаючи кожному виконувати вправи у воді. Тривалість купання в будь-якому відкритому водоймищі залежить не тільки від температури води, але й від метеорологічних чинників (температура повітря, швидкість вітру тощо), ступеня загартованості організму [2, 5, 17].
Методика лікувального плавання може застосовуватися як в природних водоймищах, так і в басейнах, ваннах. У водному середовищі знижується м’язовий тонус, полегшуються активні рухи, збільшується їх об’єм, що дозволяє тренувати вікові рухові навички. Використовуючи спеціальні вправи можна пригнічувати патологічну тонічну активність, сприяти виробленню опорної реакції рук, ніг, реакцій рівноваги. Під час вправ у воді відбувається фізіологічна і емоційна перебудова організму, і дитина легше включається в довільну рухову активність. Методику лікувального плавання використовують як для попередження, так і для розробки вже наявних контрактур і деформацій. Стимуляцію рухової активності дітей з церебральними паралічами можуть проводити батьки в домашніх умовах, використовуючи для цього звичайну ванну або ванну з настоєм лікувальних трав [2, 16, 18] .

РОЗДИЛ ІІ. ДОСЛІДНИЦЬКА РОБОТА

2.1 Клінічна характеристика дослідних хворих

Історія хвороби дитини №1. Хлопчик 6 років. В анамнезі має діагноз «спастичний трипарез (ліва рука та ноги) із затримкою сенсо-моторного і психо-мовленнєвого розвитку».
На момент початку дослідження визначалось: малорухомість дитини; незвичайні специфічні рухи, якими вона володіє; хвилювання з боку медичного персоналу про подальший спосіб життя, несприйняття дитини суспільством.
Анамнез життя: під час вагітності мати порушувала загальний режим, режим харчування, режим відвідування лікарів; під час першого та другого триместрів мати палила, вживала алкоголь, багато разів непритомніла; якось їй було настільки зле, що була ймовірність летального випадку. Складнощі під час пологів: дитина ніжками просувалась родовими шляхами, при народжені визначалась деякий ступінь асфіксії дитини. Мати відмовилась від хлопчика.
Спадковість: не визначено.
Спроможність самостійних рухів: перегортається у положенні лежачи, намагається підвестися, сісти, сидить з опором, повзає на колінах; правою рукою виконує всі можливі рухи, за її допомогою нечітко виконує процедури з самообслуговування.
У положенні лежачи тонус м’язів спини знижений. Тонус у лівій руці підвищений, рука в стані пронації, ротована всередину в плечовому суглобі, передпліччя і гроно-проновані, пальці стиснуті в кулак, різко виражене порушення малої моторики. Права рука розігнута. Рефлекси з рук: з правої підвищенні, з лівої знижені. Рухи в руках активніші, ніж в ногах. Ноги витягнуті, приведені, стопи в підошвенному згинанні. Тонус у м’язах ніг підвищений з адукторним і флексорним спазмом. Рефлекси з ніг підвищенні з розширенням зон.
При тракції за руки дитина закидає голову назад, одночасно розгинаючи ноги і приводячи їх, стопи в підошвеному згинанні.
Поворот із спини на живіт здійснюється спочатку з повернення голови, потім поясу верхніх кінцівок, користуючись руками, ноги залишаються в стані розгинання і приведення. Між плечима і тазом ротації немає.
У положенні на животі голова закинена назад, ноги розігнуті, опора на руки нестійка. Випрямляючі реакції тулубу сповільнені, опорна реакція рук дефектна. Різко обмежено розпрямлення тазу і відсутність фізіологічних вигинів хребта.
Доступні одночасно або тільки згинальні (одночасне згинання у всіх суглобах з відведенням стегон), або розгинальні (одночасне розгинання у всіх суглобах з приведенням і внутрішньою ротацією стегон) рухи.
При повзанні на животі, піднімаючи голову і спираючись на передпліччя, дитина підтягається на зігнутих руках вперед, ноги розігнуті і напружені. При опорі на витягнуті руки дитина здійснює рухи по кругу і назад, ноги і тазовий пояс переміщаються пасивно. Коліна приведені, стегна ротовані всередину. Обидві ноги в положенні помірного згинання. З положення рачки перехід в бічне сидяче положення для дитини утруднено.
Положення сидячи: ноги напівзігнуті, приведені і ротовані всередину. Стопи і пальці знаходяться в положенні підошовного згинання. При сидінні спина має круглу форму. Голова нахилена вперед, підборіддя висунуте. При раптовому піднятті голови, стегна розгинаються, дитина лягає назад. При опорі руками вперед і в сторони можливо самостійне сидіння. Якщо вільна рука тягнеться вгору за іграшкою, голова і хребетний стовп розгинаються, також виникає падіння назад.
Маніпулятивна функція рук розвивається із затримкою, дитина використовує форму захоплення з пронацією передпліччя і кисті. Досить добре розвинене розгинання правої кисті, її супінація, зіставлення великого пальця.
Положення на колінах: дитина встає на коліна з положення на животі. За наявності опори на розігнуті руки, дитина встає на коліна, розгинаючи тулуб і переносячи його назад. Ноги пасивні і приведені в стегнах. Положення стоп асиметрично: одна - в тильному згинанні і повернена дозовні, інша - в підошовному згинанні і повернена всередину.
Нервова система. Східний страбізм обох очей, асиметрія ніжньоочних складок. Затримка в психічному розвиткові, мову звертань розуміє добре, вимовляє до 100 слів, намагається формулювати прості фрази. 
В процесі лікування рекомендується: постійне виконання ЛФК, стретч-гімнастики, курси загального і сегментарного масажу по 10 разів через кожні 2 місяці, постійне ношення туторів, ортопедичного взуття.

2.2. Методи проведення дослідження

Під час проведення дослідження на предмет ефективності занять з ЛФК, сеансів з масажу, фізіотерапії за методиками та програмами фізичної реабілітації дітей, хворих на ДЦП, використовувались такі засоби збору даних:
підрахунок тривалості часу сидіння дитини на сідницях без опору та допомоги сторонніх людей;
підрахунок тривалості часу самостійного стояння дитини на одному місці, використовуючи опору;
підрахунок тривалості часу самостійної ходи, використовуючи опору;
підрахунок швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору;
вимір висоти відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору.
Підрахування тривалості часу сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх. Дитині пропонувалося сісти сідницями на підлогу або на інший жорсткий плоский предмет (табурет, масажний, пеленальний або журнальний стіл). При цьому ноги повинні були знаходитися у витягнутому вперед положенні. Методист фіксував час початку сидіння на сідницях та час, коли дитина починала скаржитися на втому, підраховував кількість хвилин (секунд), отримані результати заносив до розробленої таблиці (табл. 1 та 6, далі по тексту).
Підрахунок тривалості часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору. Дитині пропонувалося стати біля стіни або іншого великого нерухомого (важкорухомого) предмету (шафа, ліжко зі спинкою, гімнастична драбина тощо) та триматися за цей предмет.
Методист фіксував час початку стояння та час, коли дитина починала скаржитися на втому, підраховував кількість хвилин (секунд), отримані результати заносив до розробленої таблиці (табл. 2 та 7, далі по тексту).
Підрахунок тривалості часу самостійної ходи, використовуючи опору. Дитині пропонувалося стати біля стіни або іншого великого нерухомого (важкорухомого) предмету (шафа, ліжко зі спинкою, гімнастична драбина тощо) та, тримаючись за цей предмет, намагатися пересувати ноги – виконувати акт ходіння.
Методист фіксував час початку стояння та час, коли дитина починала скаржитися на втому, підраховував кількість хвилин (секунд), отримані результати заносилися до розробленої таблиці (табл. 3 та 8, далі по тексту).
Підрахунок швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору. Методист пропонував дитині походити вздовж довгої рівної стіни. Фіксував час початку ходи, потім слідкував, щоб дитина пересувалась вздовж стіни протягом 1 хвилини. По проходжені хвилини, методист пропонував дитині перепочити. А сам, тим часом, виміряв відстань від місця початку шляху до місця його закінчення.
Отримані результати заносилися до розробленої таблиці (табл. 4 та 9, далі по тексту).
Вимір висоти відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору. Коли дитина самостійно проходила вздовж опори, вона відривала п’ятку від підлоги на деяку відстань, тобто пересувалась практично на пальчиках. При виконані чергового шагу, методист пропонував дитині зупинитись, під час зупинки виміряв цю відстань. Далі дитина продовжувала свій шлях. Висота відриву п’ятки під час одного шляху, що виконувала дитина, була однаковою, бо ступінь підвищення тонусу м'язів не змінювався.
Отримані результати заносилися до розробленої таблиці (табл. 5 та 10, далі по тексту).
Всі числові відомості розраховувались за методом статистичної обробки t-критерію Ст’юдента
Формула 1.
_ _ _
x = Σ x : n, дех – середнє арифметичне значення величини показника,
Σ x – сума значень показника у групі,
n – кількість людей у групі.
Формула 2.
ð = R (max – min): А,де ð – середнє квадратичне відхилення значень показників,
R – різниця між максимальним і мінімальним значенням показника,
А – табличне значення із значень n (додаток 1).
Формула 3.
m = ð : \/ N – 1,де m – помилка середньої арифметичної,
ð – середнє квадратичне відхилення,
n – кількість людей у групі.
Формула 4.
t = x1 – x2 : \/ m21 + m22 ,де x1 та x2 – середні арифметичні значення,
т1 та т2 – помилка середньої арифметичної,
Формула 5.
f = (nконт + nэксп) - 2,де f – ступінь волі (додаток 2),
n – кількість людей у кожній групі.

2.3. Хід проведення дослідження

Дослідження за обраною темою проводилося на базі Науково-практичного Центру медико-соціальних та психотехнологій. Дослідження проводилось: з  10.02.2020 року по 31.03.2020 року.
В дослідженні приймали участь 10 дітей віком від 6 до 10 років, що складали дослідну групу. З 5 з них проводилася фізична реабілітація за вище вказаними програмами (експериментальна група дослідних). Інші 5 дітей отримували звичайне лікування, яке надавалось в цьому закладі (контрольна група). Експериментальна й контрольна групи склали генеральну групу досліджуваних.
До генеральної групи дослідних увійшли діти, які мали діагноз «дитячий церебральний параліч, атонічно-астатична форма». Деяким дітям цієї групи колись вже проводилося відновлювальне лікування, деяким – ще ніколи не проводилося.
В роботі з досліджуваними було застосовано індивідуальні й групові заняття з лікувальної фізичної культури, фізичного розвитку; індивідуальні сеанси лікувальної гімнастики та масажу, фізіотерапевтичні процедури із застосуванням електрофорезу, ультрафіолетового опромінення, міостимуляції, термічних ванн.
Під час роботи з кожною дитиною збирались скарги хворих дітей (та їх батьків), анамнестичні дані, відомості про об’єктивний стан дитини (фізичні можливості – перегортання у ліжку, сидіння, стояння; згинання та розгинання, відведення та приведення ніг у суглобах, опір ногами зовнішнім факторам, хода; згинання та розгинання, відведення та приведення рук, опір та протидія зовнішнім опорам, виконання дрібних рухів). Звідси формувалися потреби і дій, спрямовані на їх задоволення. Потім впроваджувалися саме реабілітаційні заходи; на початку їх впровадження й наприкінці проводилися функціональні проби (оцінка виконання простіших рухових дій – тривалість сидіння на сідницях без застосування підручних побутових засобів та без підтримки з боку сторонніх, тривалість стояння на обох ногах з випрямленою спиною без опору та без підтримки з боку сторонніх, тривалість ходіння по рівній поверхні без сторонньої допомоги, швидкість пересування по рівній поверхні із опором на великі предмети, висота відриву п’ятки від поверхні підлоги.
Отримані дані синтезувались та обчислювались за t-крітерієм Ст’юдента, відбувались порівняння та на основі їх робились висновки якості дослідження, надавалися рекомендації, що призначаються дітям, батькам хворих дітей та дослідникові.
Отже, при складанні експериментальної групи виявилися наступні показники: тривалості сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх:
Таблиця 1. Тривалість сидіння на сідницях без опору та без допомоги сторонніх (на початку дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	53	8	8 р	471	
2	6 р	109	9	8 р	422	
3	7 р	128	10	9 р	614	
4	7 р	306	11	10 р	602	
5	7 р	27	12	10 р	721	
** тривалості часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору:

Таблиця 2. Тривалість часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору (на початку дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	19	8	8 р	218	
2	6 р	37	9	8 р	154	
3	7 р	32	10	9 р	209	
4	7 р	111	11	10 р	184	
5	7 р	12	12	10 р	232	
*** тривалості часу самостійної ходи, використовуючи опору:
Таблиця 3. Тривалість часу самостійної ходи, використовуючи опору (на початку дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	0	8	8 р	107	
2	6 р	0	9	8 р	89	
3	7 р	0	10	9 р	94	
4	7 р	41	11	10 р	69	
5	7 р	0	12	10 р	127	
**** швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору 
Таблиця 4. Швидкість пересування по рівній поверхні, використовуючи опору (на початку дослідження)
№ з/п	Вік	Шв-ть, м/хв	№ з/п	Вік	Шв-ть, м/хв	
1	6 р	0,00	8	8 р	2,04	
2	6 р	0,00	9	8 р	1,04	
3	7 р	0,00	10	9 р	1,09	
4	7 р	0,48	11	10 р	0,81	
5	7 р	0,00	12	10 р	1,53	
***** висоти відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору

Таблиця 5. Висота відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору (на початку дослідження)
№ з/п	Вік	Відстань, м	№ з/п	Вік	Відстань, м	
1	6 р	0,000	8	8 р	0,036	
2	6 р	0,000	9	8 р	0,019	
3	7 р	0,000	10	9 р	0,022	
4	7 р	0,011	11	10 р	0,017	
5	7 р	0,000	12	10 р	0,028	

Після отримання вище зазначених показників було розпочато фізичну реабілітацію, яка, за матеріальними можливостями лікувально-профілактичного закладу, складалась із:
лікувальної гімнастики;
масажу загального;
Лікувальна гімнастика містила спеціально розроблені комплекси вправ, які використовувалися у кожному конкретному випадку із сугубо індивідуальним підходом та при наявності показань та протипоказань.
При використанні ЛГ необхідно було пам’ятати, що формування рухів повинно проводитись у суворо відповідній послідовності, а саме: починаючи з голови, потім включати руки, руки — тулуб, руки — тулуб – ноги, ноги і сумісні рухові дії.
Також необхідно було слідкувати, щоб рухи руками і ногами виконувались спочатку у великих суглобах, розміщених ближче до тулуба (плечовому і тазостегновому), потім поступово охоплювати середні за розмірами суглоби (ліктьові та колінні) і далі просуватися до променево-зап’ясткового і гомілково-стопного. Головне правило тут — формувати рухи дитини з верхніх відділів до нижніх у напрямку від тулуба до кінцівок. На основі цього складався план-програма роботи методиста з лікувальної гімнастики:
1. Головні задачі корекції рухів: формування умінь і навичок повзання на животі, самостійно приймати положення на 4-х кінцівках; створити умови, відповідні більш високому рівню рухової діяльності дитини, а саме: елементи стояння на колінах, вставання за підтримкою з поступовою постановою і випрямленням ніг, стояння біля опори з підтримкою, без підтримки та ін.
2. Допоміжні задачі корекції рухів: корекція вад згинально-привідної установки кисті; покращення рухливості суглобів рук і ніг; переборювання патологічних тонічних рефлексів; формування опірної здібності рук і плечового поясу, а також стоп і нижніх кінцівок в цілому; розвиток статичної і динамічної стійкості (рівноваги); формування предметної маніпуляції рухами; розвиток орієнтації у власній схемі тіла і у навколишньому середовищі та ін.
3. Спеціальні корекційні задачі: розвиток мови через рухи; формування просторового уявлення; знайомство з головними властивостями матеріалів тощо.
Для того, щоб досягти хороших результатів, заняття фізичними вправами у дітей з ДЦП повинні проводитись кожного дня.
Методичне забезпечення лікувально-корекційного процесу розвитку діяльності у дітей, хворих на ДЦП, ґрунтувалося на положеннях:
на початкових етапах корекційної роботи з малими дітьми, або у випадках тяжкого ступеню захворювання упроваджується індивідуальний метод взаємодії з дитиною;
в подальшій роботі велике значення займає індивідуально-груповий метод занять. Групи повинні складатися від 3 до 6 дітей;
подальша соціалізація дитини викликає необхідність в посиленні групового методу, при організації корекційно-відновлювального процесу, не виключаючи при цьому індивідуальний метод. Тому розумно запроваджувати колективно-індивідуальний метод з дітьми в кількості 7-10 чоловік. Позитивним моментом тут є груповий вплив (копіювання, змагання) на формування рухової активності дитини;
головним у заняттях з дітьми раннього і дошкільного віку повинен стати ігровий метод (корекція через гру);
важливе значення, особливо для дітей раннього і дошкільного віку, має метод повторно-кільцевої побудови занять, суть якого полягає в тому, що вправи, запропоновані на кожному занятті, повинні поступово, по частинах відтворювати послідовність розвитку здорової дитини;
метод предметно-практичної взаємодії в процесі занять фізичним вихованням (конкретність в пізнаванні форм і властивостей предметів, їх призначенням, способом дії) .
На заняттях з лікувальної гімнастики постійно треба було стежити, щоб рухи виконувалися точно й правильно. Особлива увага приділялась розвитку побутових навичок, елементів самообслуговування, опорної функції й ходи (рис. 5, 6).
Правильність виконання рухів повинна фіксуватися спеціальними пристосуваннями або руками методиста. Розвиток функцій у дітей із ДЦП залежитиме від формування просторових орієнтирів, які пов’язані з м’язово-суглобним відчуттям (виникає при скороченні скелетних м’язів). Розвитку просторових відчуттів сприяють вправи на розвиток координації рухів, рівноваги, ігри.

Рис. 5. Використання спеціальних пристосувань для розвитку в дитини навичок охайності

Рис. 6. Використання спеціальних пристосувань для розвитку прямостояння й ходьби
У заняття ЛГ включалися вправи для формування навички правильної ходи й правильної постави. Всі прийоми масажу й вправи спрямовувалися на розслаблення спазмованих м’язів, правильне утримання голови, розвиток рівноваги.
Для правильності виконання рухів, за можливістю, необхідне фіксування спеціальними пристроями (валиками, поручнями тощо) або руками методиста. Скорочення скелетних м’язів сприяє розвиткові м’язового відчуття, що формує орієнтири в просторі (рис. 7).
1. Вправи для формування вертикального положення голови
Із початкового положення лежачи на спині
За допомогою іграшки стимулювати повороти очима і головою вправо – вліво, вгору — вниз, кругові повороти.
Те ж саме, тільки з підкладеним під плечовий пояс валиком.

Рис. 7. Використання спеціальних пристроїв для розвитку ланцюгового випрямного рефлексу й реакції рівноваги
В.п. те ж саме, ноги зігнуті до живота, руки схрещені на грудях, або навколо колін. Методист кладе руки під плечовий пояс і трохи піднімає дитину, виносячи вперед, стимулюючи цим самим піднімання голови.
В.п. на спині, ноги зігнуті і розведені, кисті дитини приведені до однойменної щиколотки — приводить до піднімання голови.
Те ж саме, але з покачуванням дитини в цьому положенні вперед - назад.
В.п. на спині, дитині протягується іграшка для захоплення пальцями рук, після чого виконується легенька тяга за утримуваний предмет до положення випрямлених і трішки натягнутих рук — стимулюється піднімання голови.
В.п. те саме, тримають дитину за кисті випрямлених і піднятих вперед рук: почергово піднімають дитину за кожну руку з виконанням повороту на бік. — стимулюється повертання голови.
В.п. те ж саме, голова наполовину виступає за край матраца чи тапчана. Від живота дитячу увагу привертають іграшкою — це спричиняє до самостійного піднімання голови.
В.п те саме, але на поверхні з уклоном (10-30) головою вниз, руки в ліктях прижаті методистом. Асистент, маніпулюючи іграшкою, стимулює самостійне піднімання голови до вертикального положення.
Те ж саме, але з покачуванням напів вертикальної дошки доверху — вниз під час виконання вправи.
В.п. на животі: плавні повороти голови дитини в обидві сторони.
В.п. на животі, голова повернута в одну із сторін, брязкальцем змусити повернути голову в сторону звукового подразника.
В.п. на животі, голова трішки виступає за край тапчана - це положення сприяє підніманню і стабілізації голови.
Те саме, але піднімання і повороти голови досягаються звуковим впливом, або яскравою іграшкою.
В.п. те саме, підкладання рук методиста під груди дитини визивають реакцію випрямлення голови.
В.п. на животі, під який підкладаються руки методиста, дитина при піднята в повітрі, це впливає на піднімання і випрямлення голови.
Те ж саме, але проводимо покачування дитини з почерговим рухом вверх — вниз.
В.п. на животі, руки витягнути вперед: однією рукою методист притискає таз дитини, іншою піднімає плечі, голова залишається висіти.
В.п. те саме, руки зігнути в ліктях, плечі розведені: пропонуючи іграшку для захвату обома руками, стимулюється виведення прямих рук вперед з одночасним підніманням голови.
2. Вправи для формування контролю за положенням голови і розвитком реакції опори і рівноваги руху
В.п. лежачи на животі: пасивно підкладаємо під груди зігнуті в ліктях руки дитини — формується відчуття опори.
Те саме, але протягнутою дитині іграшкою стимулюємо простягання вперед лівої та правої руки, спираючись при цьому на протилежну руку.
Те саме, але опір виконується на більш вражену руку, котра виводиться трохи в сторону — вперед: протилежна рука маніпулює з іграшкою.
В.п. те саме, руки долонями на опорі: піднімаємо дитину під груди і щиколотки і потім знову опускаємо на опору — в м'язах під час розгинання виникає напруга.
Те саме, але покачувати дитину в цьому положенні вперед — назад, вліво- вправо, по колу — сприяє формуванню диференційного відчуття опори.
В.п. на животі з опором на передпліччя: поштовхами зліва і справа виводимо дитину з рівноваги.
В.п. на животі на руках методиста: переступання руками в перед з опорою на долоні.
Те саме, але переступання відбувається в різних напрямках.
В.п. на животі опором на зігнуті передпліччя: піднімаємо дитину за плечі і «кидаємо», викликаючи опірний рефлекс.
В.п. груди і ноги на руках методиста руки — на надувному м'ячі: робимо гойдально — амортизаційні рухи вверх-вниз. Це формує опорно-зорову реакцію.
В.п. тримаючи на руках під груди і ноги, дитину швидко підносять до надувного м'яча, викликаючи заміну реакцію рух.
3. Вправи з використанням різних предметів
В.п. лежачи на спині: методист котить, або кидає на груди дитині великий надувний м'яч, або «надувну колоду», викликаючи цим відштовхувальне — випрямляючі рухи руками.
В.п. те саме: в руки дитині кладуть гімнастичну палицю і, виконуючи ритмічні надавлювання на передпліччя, викликають опір, який спонукає до розгинання рук.
В.п. те саме: методист вкладає гімнастичну палицю в одну із рук і виконує плавне надавлювання зверху вниз з розкачуванням в різні сторони.
В.п. лежачи грудиною на «надувній колоді» в положенні на 4-х кінцівках з опором на гомілки і долоні: злегка розкачуємо дитину у цьому положенні.
В.п. лежачи животом на валику, опір на долоні; методист тримає дитину за гомілки біля щиколоток і покачує його вперед-назад, стимулюючи переступання руками.
В.п. лежачи животом на візку з опором долонями об підлогу: катання візка прямо, а потім і в інших напрямках викликає відповідні балансуючі кроки на руках.
4. Вправи для переборювання згинально-привідних установок
верхніх кінцівок
В.п. лежачи на спині: тримаємо руки дитини за зап’ястя, трохи піднімаємо і виконуємо коливальні рухи у всіх напрямках, поступово збільшуємо амплітуду,
Методист тримає дитину за однойменні руку і ногу (за зап'ястя і щиколотку) і, піднімаючи над опорою, виконує потрясіння, коливання, а пізніше і кругові рухи за годинниковою і проти такої стрілками.
Методист тримає дитину за зап'ясток і обертає ії по типу каруселі в один, а потім і в інший бік.
Методист утримує дитину за зап'ястя обох рук і виконує кругові рухи дитиною навколо точки захвату.
В.п. стоячи на колінах, методист захвачує дитину позаду за зап'ястя обох рук, ступні дитини з боків прижимаються ступнями методиста: проводиться розведення рук в сторони — вверх з подальшим нахилом дитини вперед-вниз.
В.п. лежачи спиною на валику руки випрямлені вверх-назад: методист обхвачує дитину за обидва зап'ястя і виконує «скручування», з можливим подальшим переворотом зі спини на живіт і навпаки.
В.п. сидячи на стегнах, ноги розведені (спиною до методиста) — комплекс пасивних і пасивно-активних вправ:
відведення прямих рук назад із положення «спереду»;
піднімання прямих рук через сторони вверх з поверненням в вихідне положення «вниз»;
теж саме, але руки фіксуються в найвищому положенні виводяться вверх за голову;
почергово піднімати ліву і праву руку і фіксуємо у найвищому положенні;
піднімати прямі руки вверх через положення «вперед»;
одночасні кругові рухи рук вперед — назад;
почергові рухи прямими руками вперед («гребок»);
теж саме виконується назад;
однією рукою виконуються рухи вперед, одночасно другою рукою — назад;
теж саме зі зміщенням положення рук;
підтягування рук дитини вверх з їх послідуючим розслабленням в положенні вниз;
теж саме, але почергово лівою і правою рукою;
теж, але одна рука при цьому фіксується в вертикально натягнутому положенні, а друга — виконує падаючі розслаблені рухи вниз;
теж. але почергово правою і лівою рукою дитина захвачує високо підняту руку методиста і утримується в такому положенні 1-3 с.
В.п. лежачи на спині: методист вкладає в кисті дитини гімнастичну палицю і виконує відведення прямих рук назад-вверх, торкаючись опори.
5. Вправи для формування поворотів тулуба в лежачому положенні
В.п. на спині, лежачи на пелюшці: методист піднімає Її за один край, створюючи додатковий поворотний момент.
В.п. на спині поперек надувного стовбуру в районі кряжів або лопаток: зосередити увагу на границі, розташованій на одному з країв стовбура, стимулюються самостійні повороти в відповідну сторону.
6. Вправи для переборювання сгинально-привідних установок
нижніх кінцівок
Із початкового положення лежачи на спині. 
Утримуючи ноги за гомілково-ступеневі суглоби, трусити ними у напрямку вверх-вниз.
Однією рукою випрямлена нога прижимається методистом до підлоги — друга нога відводиться в сторону.
Одночасне розведення в сторони зігнутих в колінах ніг, починаючи з малої амплітуди з подальшим Її збільшенням.
Одночасне згинання ніг до живота з подальшим їх розведенням.
Те саме, але згинання-розгинання виконуються однією ногою, друга при цьому випрямлена і притиснута до підлоги.
Одночасне протилежне згинання-розгинання ніг (велосипед).
Згинання ноги з подальшим відведенням Її в сторону до опори, інша нога випрямлена і притиснута до підлоги.
Кругові рухи прямою або напівзігнутою ногою в тазостегновому суглобі, інша нога фіксується методистом в районі стегна.
Кругові рухи обома зігнутими в колінах ногами, таз дитини при цьому фіксується методистом.
7. Вправи для формування положення на чотирьох кінцівках
В.п. лежачи животом на валику: методист пасивно розгинає голову дитини, згинає та розводить ноги — вага тіла переноситься на тазовий пояс, руки при цьому виконують функцію підтримки.
В.п. лежачи на животі, опір на витягнуті руки: методист згинає одну ногу в коліні і фіксує її в цьому положенні, потім підтягує таз дитини в сторону опірної ноги — передбачається згинання і винесення вперед протилежної ноги.
8. Вправи для формування уміння повзати на чотирьох кінцівках
В.п. лежачи на животі: методист піднімає трохи вгору таз дитини, чим викликає «реакцію жаби» зі згинанням і виносом вперед однієї із ніг.
В.п. лежачи грудьми на візку з опором на зігнуті руки: методист підштовхує дитину за сідниці або рухає візок вперед, стимулюючи прояв крокових рухів ногами.
В.п сидячи зверху на валику, ноги в сторони, опір долонями об валик зверху — збоку: качаючи валик зліва на право викликаючи відповідний перенос ваги тіла, а також формується стійке положення в даній позі.
9. Вправи для формування функції сидіння
Пасивно дитина сідає в ліжку, положення фіксується за допомогою подушок.
В.п. дитина сидить на колінах методиста спиною до нього: методист захвачує руки дитини, відводить їх назад і розвертає назовні, покачує в такому положенні.
В.п. сидячи на килимку, підтримуючись двома руками за поручень, трубку, натягнуту мотузку або пальці методиста — зберігається стійке положення тіла.
Те саме, але кистями дитина береться за натягнутий канат, або мотузку, розміщену: а) перед дитиною; б) збоку.
В.п. сидячи на килимку: методист захвачує дитину за голені випрямлених ніг і поступово піднімає їх — дитина намагається зберегти початкове вертикальне положення.
В.п. сидячи на гойдалці, ноги звисають вниз: методист виконує маятникоподібні розкачування вперед-назад, в сторони, а також кругові повороти дитини.
В.п. сидячи на пружинястому стільчику, ноги підошвами на опорі: методист спочатку сам покачує стільчик з дитиною вверх-вниз, стимулюючи в неї самостійне бажання виконувати ці рухи.
Збереження стійкого положення по турецькі на батуті, який розгойдують в різних напрямках.
10. Вправи для формування вміння самостійно сидіти
В.п. лежачи на спині, на великому м'ячі: методист фіксує стегна дитини, стимулюючи тим самим поворот тулуба і опір на передпліччя.
В.п. лежачи на спині: методист тягне дитину вперед вверх за обидві руки, фіксуючи при цьому ноги — спонукаючи до сидіння.
В.п. сидячи верхи на валику (як на коняці): дитина дістає іграшки, розкидані по обидві сторони валика і перекладає їх з однієї сторони на іншу.
В.п. сидячи на стільці (спина прижата до спинки стільця); жбурління м’яча із-за голови двома руками.
11. Вправи для формування вміння вставати на коліна
В.п. стоячи на колінах, пасивно створене методистом за допомогою відведення прямих рук назад-вгору.
Сидячи на колінах, хват руками за перекладину.
В.п. сидячи на колінах: обпертися руками об предмет.
В.п. сидячи на п'ятах, руки в опорі: іграшкою стимулюється поворот тулуба в відповідну сторону із звільненням опорної руки для маніпуляцій предметом.
В.п. стоячи на одному коліні, друга нога винесена вперед стопою на опорі: методист, підтримуючи дитину, робить легенькі коливальні рухи в різні сторони.
12. Вправи для формування кроків
В.п. стоячи на колінах на гладенькій опорі, дитина тримається обома руками за гімнастичну палицю, що є перед нею: методист робить легеньку тягу дитини за палицю, стимулюючи формування кроків на колінах.
В.п. стоячи на колінах, тримаючись руками за горизонтальний шуст, розміщений між ногами на висоті 4-7 см: методист повертає голову по часовій (або проти часової) стрілці, викликаючи компенсаторні кроки ногами.
В.п. стоячи на колінах, опір руками на валик: зберігаючи опору руками і перекочуючи долонями валик, дитина крокує слідом за ним.
13. Вправи для формування умінь самостійно стояти
В.п. стоячи: руки обхвачують рейку гімнастичної дробини на рівні грудей.
В.п. стоячи біля низенького столика, руки на опорі; дитина піднімає і складає на стіл іграшки, розкидані навколо нього на килимі.
В.п. стоячи ногами на продовгуватій качалці, руки тримаються за поручень на рівні грудей: перенесення ваги тіла з п'яти на носок і виконування перекату на качалці.
14. Вправи для формування вміння вставати на ноги
В.п. сидячи навприсядки: методист, підтримуючи дитину під посохи, пасивно випрямляє його до положення навстоячки з підтримкою.
В.п. сидячи на дошці з нахилом біля гімнастичної драбини: методист поступово збільшує кут нахилу, стимулюючи перенесення ваги тіла на стопи для подальшого самостійного вставання, тримаючись за драбину.
Сидячи на стільці, руками триматися за гімнастичну палицю: методист тягне палицю вперед-вверх, стимулюючи дитину до переходу в вертикальне положення стоячи на ногах.
В.п. стоячи на опорі: методист підтримує дитину за тулуб, злегка піднімаючи і опускаючи його (пружиня ногами).
В.п. стоячи на батуті, руки на поручні: виконуються стрибки вгору на двох ногах.
В.п. сидячи на човниковій гойдалці, ноги на сходинці — опорі, руки захвачують поручень: рівномірним розкачуванням гойдалки методист сприяє бажанню дитини вставати.
15. Вправи для формування самостійної ходи
В.п. стоячи, методист утримує дитину попереду за руки, на підлозі лежить дробина з горизонтальними поперечними рейками: методист тягне дитину вперед вдовж драбини стимулюючи ходу і переступання через рейки.
В.п. сидячи на велоергометрі, стопи фіксовані на педалях ременями: дитина крутить педалі спочатку за допомогою методиста, потім самостійно.
Хода за допомогою опори на поручні.
Хода приставними кроками вправо-вліво, тримаючи за горизонтальні рейки драбини, чи канат.
Хода з підтримкою методиста по наклонюй площині вверх-вниз.
Хода з підтримкою методиста за одну руку по міткам, лініям. через предмети і т. ін.
Хода перекатуючи перед собою двома руками валик, м'яч.
Хода з опорою на шести, палиці.
Хода з підтримкою, а потім самостійна по сходах вверх — вниз [8, 9].
Окрім зазначених фізичних вправ та їх комплексів, до реабілітації дітей із церебральним паралічем додавалося позиційну гімнастику за методикою А.Смолянинова, про яку було визначено від батьків однієї дитини, котра увійшла до експериментальної групи.
Ця гімнастика містить лежання на животі, одночасне заведення рук назад, охоплення їми ніг, які підняті догори, та з’єднанням в кільце. В цьому положенні у м’язах раціонально розповсюджується напруженість, упорядковуються рухи тілом.
Інакше ця вправа називається «корзинкою». Після 5-10 днів занять цією гімнастикою, можна вчитися сідати, ходити тощо .
При зніманні показників фізичного розвитку в учасників експериментальної групи на прикінці дослідження виявилося наступне: тривалості сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх:
Таблиця 6. Тривалість сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх (наприкінці дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	93	8	8 р	827	
2	6 р	196	9	8 р	749	
3	7 р	237	10	9 р	1072	
4	7 р	542	11	10 р	1031	
5	7 р	84	12	10 р	1216	
** тривалості часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору:
Таблиця 7. Тривалість часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору (наприкінці дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	32	8	8 р	342	
2	6 р	61	9	8 р	241	
3	7 р	52	10	9 р	337	
4	7 р	172	11	10 р	294	
5	7 р	23	12	10 р	369	
*** тривалості часу самостійної ходи, використовуючи опору:
Таблиця 8. Тривалість часу самостійної ходи, використовуючи опору (наприкінці дослідження)
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	54	8	8 р	166	
2	6 р	66	9	8 р	141	
3	7 р	59	10	9 р	147	
4	7 р	71	11	10 р	104	
5	7 р	59	12	10 р	192	
**** швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору 
З метою обґрунтування гіпотези щодо ефективності фізичної реабілітації виконувалося порівняння отриманих даних з такими ж показниками, які визначилися в дітей та молоді із схожими клінічними формами ДЦП, з якими фізична реабілітація проводилася за звичайною схемою, що існувала в лікувально-профілактичному закладі (табл. 11, 12) Цим дітям призначалось виконувати ті ж комплекси лікувальної фізичної культури, проходити курси відновного масажу, фізіотерапевтичних процедур ті ін., що й дітям експериментальної групи.
Таблиця 11. Тривалість сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх 
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	74	8	7 р	179	
2	7 р	106	9	8 р	558	
3	7 р	118	10	9 р	516	
4	7 р	196	11	9 р	788	
5	7 р	214	12	10 р	691	
** тривалості часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору:
Таблиця 12. Тривалість часу самостійного стояння на одному місці, використовуючи опору
№ з/п	Вік	Тривалість, с	№ з/п	Вік	Тривалість, с	
1	6 р	39	8	7 р	150	
2	7 р	60	9	8 р	221	
3	7 р	78	10	9 р	194	
4	7 р	104	11	9 р	276	
5	7 р	138	12	10 р	266	
*** тривалості часу самостійної ходи, використовуючи опору:

2.4. Оцінка проведення дослідження
Для статистичної оцінки достовірності використовувалось п’ять об’єктивних показників (тривалість сидіння на сідницях, тривалість часу самостійного стояння, тривалість часу самостійної ходи, швидкість самостійного пересування по рівній поверхні, висота відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи) на початку дослідження та на його кінці в експериментальній групі та у будь-який час у контрольній групі. При розрахунках використовувався математичний метод Ст’юдента (додаток 3).
Отже, після обчислення показників, які збиралися до та після проведення реабілітаційних заходів в експериментальній групі, отримали:
тривалість сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх: значення t дорівнює -1,22, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 1, показники 1 та 2);
тривалість часу самостійного стояння, використовуючи опору: значення t дорівнює -1,09, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 2, показники 1 та 2);
тривалість часу самостійної ходи, використовуючи опору: значення t дорівнює -1,77, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 3, показники 1 та 2);
швидкість пересування по рівній поверхні, використовуючи опору: значення t дорівнює -0,82, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 4, показники 1 та 2);
висота відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору: значення t дорівнює -1,49, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 5, показники 1 та 2).
Та при обчисленні показників, які зібралися в експериментальній групі після проведення фізичної реабілітації та в контрольній групі, отримали: 
тривалість сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх: значення t дорівнює 1,22, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 1, показники 2 та 3);
тривалість часу самостійного стояння, використовуючи опору: значення t дорівнює 0,60, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 2, показники 2 та 3);
тривалість часу самостійної ходи, використовуючи опору: значення t дорівнює -1,01, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 3, показники 2 та 3);
швидкість пересування по рівній поверхні, використовуючи опору: значення t дорівнює 0,67, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 4, показники 2 та 3);
висота відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору: значення t дорівнює -0,92, при ступені вільності f = 18, що відповідає межам значення від 2,10 до 2,88; дослідження можна вважати достовірним, бо заключні дані відрізняються від вихідних більш, ніж на 5% (діаграма 5, показники 2 та 3).

•	При порівнянні показників в експериментальній групі: t = - 1,22, достовірно;
•	При порівнянні показників в експериментальній і контрольній групах: t = - 1,09, достовірно.

Масштаб 1:100

604,7

2

344,00

3

700
600
500
400
300
200
100
сек

Експеримен-тальна група

Контрольна група

345,30

1

Діаграма 1. Порівняльні показники тривалості сидіння на сідницях без опору та допомоги сторонніх

•	При порівнянні показників в експериментальній групі: t = - 1,09, достовірно;
•	При порівнянні показників в експериментальній і контрольній групах: t = - 0,60, достовірно.

Масштаб 1:100

192,30

2

152,60

3

700
600
500
400
300
200
100
сек

Експеримен-тальна група

Контрольна група

120,80

1

Діаграма 2. Порівняльні показники тривалості стояння, використовуючи опору

•	При порівнянні показників в експериментальній групі: t = - 1,77, достовірно;
•	При порівнянні показників в експериментальній і контрольній групах: t = - 1,01, достовірно.

Масштаб 3:100

105,90

2

142,30

3

280
240
200
160
120
80
40
сек

Експеримен-тальна група

Контрольна група

52,70

1

Діаграма 3. Порівняльні показники тривалості самостійної ходи, використовуючи опору

•	При порівнянні показників в експериментальній групі: t = - 0,82, достовірно;
•	При порівнянні показників в експериментальній і контрольній групах: t = 0,67, достовірно.

Масштаб 3:1

1,18

2

0,83

3

2,8
2,4
2,0
1,6
1,2
0,8
0,4
м/хв

Експеримен-тальна група

Контрольна група

0,70

1

Діаграма 4. Порівняльні показники швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору

•	При порівнянні показників в експериментальній групі: t = - 1,49, достовірно;
•	При порівнянні показників в експериментальній і контрольній групах: t = - 0,92, достовірно.

Масштаб 1:150

0,03

2

0,04

3

0,04

0,03

0,02

0,04

 м

Експеримен-тальна група

Контрольна група

0,01

1

 Діаграма 5. Порівняльні показники висоти відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору

Висновок за проведеним дослідженням

Дослідження тривало протягом місяця . В ньому приймали участь 10 дітей віком від 5 до 10 років, яких було розділено на дві групи – експериментальну та контрольну – по 5 осіб в кожній. Протягом цього часу з дітьми дослідної групи проводилась робота, яка включала заняття з лікувальної фізичної культури, сеанси масажу і фізіотерапії.
Наведені числові дані та ілюстраційні матеріали цього дослідження довели, що засоби фізичної реабілітації, які використовувалися під час наявного дослідження, позитивно вплинули на стан здоров’я дітей, хворих різними формами ДЦП.
Так, в дітей, які увійшли до експериментальної групи, середньо арифметичний показник сидіння на сідницях покращився з 345,30 секунд до 604,70 секунд, в той час, коли цей показник в контрольній групі складав 344,00 секунди;
показник часу самостійного стояння у дітей експериментальної групи змінився з 120,80 до 192,30 секунд, в контрольній групі він дорівнював 152,60; 
показники часу самостійної ходи, використовуючи опору, становили від 52,70 до 105,9 секунд та 142,30 секунди відповідно. Вважаю, що ця різниця, яка має місце у контрольній групі, наявна тому, що медичний персонал лікувального закладу, де проводилося дослідження, багато уваги приділяє навику самостійної ходи в дітей, не фіксуючи увагу на останніх, не менш важливих показниках фізичного розвитку;
показник швидкості пересування по рівній поверхні, використовуючи опору в експериментальній групі дорівнював 0,70 метрів на хвилину на початку дослідження та 1,18 метрів на хвилину по закінченню дослідження, а в контрольній групі цей показник становив 0,83 м/хв.;
показник висоти відриву п’ятки від поверхні підлоги під час ходи, використовуючи опору, складав 0,01 м на початку та покращився до 0,03 м. В контрольній групі він дорівнював 0,04 м. Це обумовлено тим, що середній вік дітей, що складали експериментальну групу, був дещо меншим за вік дітей з контрольною групи. До того ж, під час роботи над покращенням цього показника використовувались методики, що не містили оперативного втручання. А воно, у даному випадку, є більш ефективним для лікування цієї вади.
Як бачимо, більша частина показників у дослідних дітей змінилася за рахунок комплексних заходів з фізичної реабілітації; до того ж, на момент закінчення дослідження, в експериментальній групі ці показники мали кращий результат. Отже:
методи фізичної реабілітації, подані в даній роботі, можна використовувати при реабілітації дітей з ДЦП. Наведені методики можна використовувати як самостійно, так і в комплексі з іншими;
результати роботи будуть набагато кращі, якщо дітям з ДЦП приділятимуть увагу протягом доби. Та, як фахівців з фізичної реабілітації ще замало, а дітей з ДЦП достатньо багато, то активну участь в їх реабілітації повинні приймати батьки;
гіпотеза, що була висунута на початку роботи, підтвердилася, а це означає, що надалі необхідно вивчати та використовувати в комплексному лікуванні альтернативні методи фізичної реабілітації для відновлення здоров`я та працездатності дітей з ДЦП[2, 16, 18].

                                    

                     
                                  
Висновки

1.Дитячий церебральний параліч – захворювання центральної нервової системи, що приводить до порушень рухової активності та, досить часто, патології розумового розвитку, недостатності мовлення, порушень функцій сенсорних систем.
Причинами появи цього захворювання можуть бути порушення внутрішньоутробного розвитку, імунологічні несумісності крові матері й майбутньої дитини, затяжні пологи, соматичні захворювання матері, різноманітні інфекції, професійні шкідливості, алкоголізм, наркоманія.
За класифікацією К.А.Семенової, виділяють форми ДЦП: спастична диплегія (тетрапарез з більш вираженим ураженням нижніх кінцівок), подвійна геміплегія (тетрапарез із переважною локалізацією в руках і нерівномірним ураженням обох боків), гіперкінетична форма (гіперкінези з атетоїдними рухами, які локалізуються в дистальних відділах кінцівок, мімічній мускулатурі обличчя, м’язах тулубу, шиї), атонічно-астатична форма (сполучення патологічних тонічних рефлексів з парезами й низьким тонусом м’язів) та геміплегічна форма (однобічний парез руки й ноги з переважним ураженням руки).
Рання діагностика та розпочате етапне лікування у поєднанні з вихованням та навчанням приводять до високої ефективності лікування, залучення хворих до суспільно корисної роботи.
2. Складений індивідуальний план щодо реабілітації пацієнтів:
-збільшувати кількість фахівців з фізичної реабілітації;
-активувати бажання одужувати у дітей за допомогою психолого-педагогічних прийомів;
-розпочинати фізичну реабілітацію як можна раніше, проводити роботу постійно, послідовно та обмірковано;

3.Комплексне лікування включає лікування положенням, ортопедичні заходи, лікувальну гімнастику (належить провідна роль), масаж, фізіотерапію, медикаментозне лікування.
4.Метою лікувальної гімнастики є створення спеціальних рухових режимів, передумов всебічної адаптації за допомогою комплексів фізичних вправ. У процесі занять нормалізуються пози й положення кінцівок, знижується м’язовий тонус, зменшуються або переборюються насильницькі рухи; дитина починає правильно відчувати пози й рухи. Тому лікувальну гімнастику призначають з перших місяців життя й здійснюють протягом всього періоду росту і розвитку дитини. При цьому треба враховувати клінічну картину хвороби, вік дитини, рівень інтелектуального розвитку, інтереси, особливості поведінки.
Метою масажу є зниження рефлекторної збудливості м’язів з підвищеним тонусом. На даний час застосовують різновиди лікувального масажу: класичний, крапковий, сегментарний, лінійний тощо. При цьому в першу чергу проводиться масаж паравертебральних спиномозкових сегментів. Ефективність масажу підвищується при поєднанні з фізіотерапевтичними процедурами (лікарський електрофорез, діадинамічна терапія, індуктотермія, бальнеолікування, теплолікування, кліматичні фактори).
Додатково необхідно проводити заняття з фізичного розвитку із застосуванням рухливих ігор, переважно із застосуванням м’яча. На спастичні м’язи позитивно діють заняття у воді, де можна використовувати фізичні вправи та рухливі ігри. Окрема роль належить кліматичному лікуванню – прийом повітряних, сонячних ванн, плавання у відкритих водоймищах тощо.
5.Наведене в роботі дослідження показало, що застосування вище перелічених засобів фізичної реабілітації позитивно впливає на перебіг захворювання. Тому рекомендується застосовувати ці засоби протягом всього періоду відновного лікування.

Список використаної літератури

1.Радість дитинства – вільні рухи: Журнал для сімей з проблемою ДЦП, №1. – К.: Міжнародний благодійний фонд «Україна 3000», 2007.
2.Бадалян Л.О., Журба Л.Г., Тимошина О.В. Детские церебральные параличи. – К.: Здоровье, 1988.
3.Большая медицинская энциклопедия. – М.: Просвещение, 1982.
4.Большая энциклопедия Кирилла и Мефодия. Электронная версия. – С.-Петербург, 2004.
5.Семенова К.А. Восстановительное лечение детей с церебральными параличами. – Л.: Медгиз, 1987.
6.Мухін В.М. Фізична реабілітація. – К.: Олімпійська література, 2000.
7.Антипкин Ю.Г. Массаж и физкультура для детей. – К.: Здоров’я, 1993.
8.Мурза В.П. Фізична реабілітація. – К.: Олан, 2004.
9.Ефименко Н.Н., Сермеев Б.В. Содержание и методика занятий физкультурой с детьми, страдающими церебральнім параличом. – М.: Советский спорт, 1991.
10.Джегер ЛяВонн. Корекція хибних рухових установ в дітей та підлітків. Листки домашніх інструкцій (переклад з англійської). – Львів: Видавничий дім «Наутілус», 2000.
11.Латогуз С.И. Руководство по технике массажа и мануальной терапии. – Ростов-на-Дону: Феникс, 2002.
12.Поддер Танушри. Массаж. – Х.: Книжный клуб семейного досуга, 2007.
13.Белая Н.А. Руководство по лечебному массажу. – М.: Медицина, 1983.
14.Степанко М.В., Сухостат Л.В. Массаж і лікувальна фізкультура в медицині. – К.: Медицина, 2006.
15.Порада А.М., Прокопчук Н.Є., Солодовник О.В. Основи фізичної реабілітації. – К.: Медицина, 2006.
16.Справочник по альтернативной медицине. – Х.: Книжный клуб семейного досуга, 2005.
14. Олиференко В.Т. Водотеплолечение. – М.: Медицина, 1986. – 288 с. 
15.Мастюкова Е.М. Физическое воспитание детей с церебральным параличем. – М.: Просвещение, 1991.
16.Shuboshi – удобный доктор. Руководство для пользователей прибором.
17.Язловецкий В.С. Физическое воспитание детей и подростков с ослабленным здоровьем. – К.: Здоровье, 1991.
18.Полеся Г.В., Петренко Г.Г. Лечебное плавание при нарушении осанки и сколиозе у детей. – К.: Здоровье, 1980.
19.Методические рекомендации для проведения статистических методов исследования. – Донецк, 2001.
20.Международный холдинг JJQ. Материалы второй конференции JJQ. Запорожье, 2006.
21.Беренфус В.Я., Беренфус К.С., Гмыря Т.П. Атлас акупунктурных точек. – Донецк, 2006.

Додаток А

Табличні значення А для прискореного визначення стандартного відхилення
n	A	n	A	n	A	
1	-	32	4.14	380	5.92	
2	1.13	34	4.19	400	5.94	
3	1.69	36	4.24	420	5.98	
4	2.06	38	4.28	440	6.00	
5	2.33	40	4.32	460	6.02	
6	2.53	45	4.41	480	6.06	
7	2.70	50	4.50	500	6.09	
8	2.85	60	4.64	520	6.12	
9	2.97	70	4.76	540	6.13	
10	2.08	80	4.85	560	6.14	
11	3.17	90	4.94	580	6.17	
12	3.26	100	5.01	600	6.18	
13	3.34	120	5.15	620	6.21	
14	3.41	140	5.26	640	6.23	
15	3.47	160	5.39	660	6.26	
16	3.53	180	5.43	680	6.27	
17	3.59	200	5.50	700	6.28	
18	3.64	220	5.57	750	6.33	
19	3.69	240	5.61	800	6.34	
20	3.74	260	5.68	850	6.37	
22	3.82	280	5.72	900	6.43	
24	3.90	300	5.77	950	6.47	
26	3.96	320	5.80	1000	6.48	
28	4.03	340	5.84			
30	4.09	360	5.88			

Додаток Б

Межі значення t-крітерію Ст’юдента для 5% та 1%-ного рівня значимості в залежності від числа ступенів вільності
Ступінь вільності	Межі значення	Ступінь вільності	Межі значення	
	Р – 0,05	Р – 0,01		Р – 0,05	Р – 0,01	
1	12.71	63.60	19	2.09	2.86	
2	4.30	9.93	20	2.08	2.84	
3	3.18	5.84	21	2.08	2.82	
4	2.78	4.60	22	2.07	2.82	
5	2.57	4.03	23	2.07	2.81	
6	2.45	3.71	24	2.06	2.80	
7	2.37	3.50	25	2.06	2.79	
8	2.31	3.36	26	2.06	2.78	
9	2.26	3.25	27	2.05	2.77	
10	2.23	3.17	28	2.05	2.76	
11	2.20	3.11	29	2.04	2.76	
12	2.18	3.06	30	2.04	2.75	
13	2.16	3.01	40	2.02	2.70	
14	2.15	2.98	50	2.01	2.68	
15	2.13	2.95	60	2.00	2.66	
16	2.12	2.92	80	1.99	2.64	
17	2.11	2.90	100	1.98	2.63	
18	2.10	2.88	120	1.98	2.62	
Размещено на vivliophica.com