Міністерство освіти і науки України
	СХІДНОУКРАЇНСЬКий НАЦІОНАЛЬНий УНІВЕРСИТЕТ
	імені ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

	Факультет ________інформаційних технологій та електроніки_______
	 (повне найменування факультету)
	Кафедра _______________електронних апаратів  __________________
	(повна назва кафедри)

	ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА
	до дипломного проекту (роботи)
	
	освітньо-кваліфікаційного рівня __________ магістр ______________
	                                                (бакалавр, спеціаліст, магістр)
	спеціальності  ____172 Телекомунікації та радіотехніка ___________
	                                                (шифр і назва спеціальності)
	
	на тему
	
	Дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку
Виконав: студент групи РЕА-18зм
	
__________________	Трощій А.К.	

Керівник
	
__________________	к.т.н., доц. 
О. М. Іванов	

Завідувач кафедри
	
__________________	к.т.н., проф.
 Паеранд Ю.Е.

д.т.н., проф.	
Рецензент
	__________________	В. М. Смолій	

	
	Сєвєродонецьк – 2020

СХІДНОУКРАІНСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
імені ВОЛОДИМИРА ДАЛЯ

Інститут, факультет, відділення інформаційних технологій та електроніки
Кафедра електронних апаратів___
Освітньо-кваліфікаційний рівень _ магістр _
Напрям підготовки 172 Телекомунікації та радіотехніка

ЗАТВЕРДЖУЮ
Завідувач кафедри ЕА
___________________
«___»______2019 року

З  А  В  Д  А  Н  Н  Я
НА ДИПЛОМНИЙ ПРОЕКТ СТУДЕНТУ
Трощій Андрій Костянтинович

1.	Тема проекту: Дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку.
2.	 Керівник проекту:      к.т.н., доцент       О.М. Іванов
(прізвище, ім’я, по батькові, науковий ступінь, вчене звання)
затверджені наказом вищого навчального закладу від 11.09.2019 р. № 200/48___
3.	Строк подання студентом проекту __20. 12. 2019 р._
4.	Зміст розрахунково-пояснювальної записки (перелік питань, які потрібно розробити):
4.1.	Вступ
4.2. Літературний огляд
4.3. Принципи побудови бездротовихтелекомунікаційних систем
       4.4. Системи складних сигналів для телекомунікаційних систем
       4.5Охорона праці

5.	Консультанти розділів проекту
Розділ	Прізвище, ініціали та посада консультанта	Підпис, дата	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Охорона праці	доц. Самойлова Ж.Г.			

6. Дата видачі завдання________01. 10. 2019 року_________

Календарний план

№
з/п	Назва етапів дипломного
Проекту (роботи)	Строк виконання
етапів проекту
(роботи)	Примітка	
1	Вступ	2.10.19		
2	Літературний огляд	20.10.19		
3	Принципи побудови бездротових телекомунікаційних систем	27.10.19		
4	Системи складних сигналів для телекомунікаційних систем	10.11.19		
5	Охорона праці	30.11.19		
6	Оформлення пояснювальної записки	10.12.19		

Студент______________________________Трощій А.К.

Керівник проекту_____________________Іванов_О.М.

формат	зона	Поз.	Позначення	Найменування	
Кіл.
	
Примітка

				Текстові документи			
							
А 4		1	ДПМ 172.3 ПЗ	Пояснювальна записка	1		
							
				Графічні документи			
							
А4		2	ДПМ 172.3 ГЧ	Графічна частина	17		

							
				
.			

							

							

							

               ДПМ 172.3. ВП	
						
ЗМН	лист	№ докум.	підпис	Дата		
Розроб.	Трощій 			Дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку	Літ.	лист	листів	
Перевір.	Іванов							3	80	
Рецензент
	Смолій				СНУ ім. В.Даля             гр. РЕА-18зм
	
Н. контр						
Затв.	Паеранд Ю.Е.					

Изм.

Лист

№ докум.

Подпись

Дата

Лист

4

                        ДПМ 172.3  ВП

Разраб.

Трощій 

Провер.

Иванов

Реценз.

Смолий

Н. Контр.

Утверд.

Паеранд 

Дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку

Лит.

Листов

80

ВНУ гр. РЕА-18зм

                                             РЕФЕРАТ

Пояснювальна записка до дипломного проекту містить: Сторінок -80, малюнків -27, таблиць – 4, джерел літератури – 12.
Об’єкт дослідження – Бездротові телекомунікаційні системи зв’язку. Принципи дії, основні характеристики та параметри.
Мета роботи – Дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв’язку

Темою даної роботи є вивчення та дослідження принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв’язку

АНАЛОГО-ЦИФРОВИЙ ПЕРЕТВОРЮВАЧ; ЦАП; АБОНЕНТСЬКІ ТЕРМІНАЛИ; ІДЕНТИФІКАТОР З’ЄДНАННЯ;
АВТОКОРЕЛЯЦІЙНОЇ ФУНКЦІЇ СИГНАЛА; ЧАСТОТНО-МОДУЛЬОВАНІ СИГНАЛИ; ФАЗОМАНІПУЛЬОВАНІ СИГНАЛИ; КВАДРАТУРНО АМПЛІТУДНА МОДУЛЯЦІЯ.

Список умовних скорочень

БС – базова станція;
ПС – рухома станція;
АЦП – аналого-цифровий перетворювач;
ЦАП – цифро-аналоговий перетворювач;
АТ – абонентські термінали;
CID – ідентифікатор з’єднання;
АКФ – автокореляційна функція сигналу;
ВКФ – взаємокорреляційна функція сигналу;
ШПС – шумоподібні сигнали;
ЧС – частотно-модульовані сигнали;
ФМ – фазоманіпульовані сигнали;
ДЧ – дискретні частотні сигнали;
КАМ – квадратурна амплітудна модуляція.

                             

ЗМІСТ

Вступ……………………………………………………………………………….8
1. Літературний огляд….........................................................................................9
1.1.Класифікація.Основні поняття і визначення …........……………………….9
1.2.Бездротові системи зв'язку …........................................................................14
2. Принципи побудови бездротових телекомунікаційних систем………..…16
2.1 Архітектура стільникових систем зв'язку………………………………….16
2.2. Обслуговування абонентів системою стільникового зв'язку ….......…….25
2.3. Методи поділу абонентів в стільниковому зв'язку….................................33
2.4. Стандарт DECT для мереж зв'язку і кінцевого обладнання ….................37
2.5 Стандарти Bluetooth і Wi-Fi …......................................................................40
3. Системи складних сигналів для телекомунікаційних систем ….................47
3.1. Спектри електромагнітних сигналів ….......................................................47
3.2. Кореляційні властивості електромагнітних сигналів …………………..51
3.3. Типи складних сигналів …...........................................................................55
3.4. Похідні системи електромагнітних сигналів …........................................59
3.5. Способи реалізації квадратурних модемів …............................................60
4. Охорона праці…………………………………………………………….….64
4.1 Аналіз небезпечних та шкідливих факторів при виробництві електронних приладів…………………………………………………………………………64
4.2. Розрахунок  освітлення приміщення……………………………………66
4.3.  Пожежна безпека……………………………………………………..……69
4.4. Розрахунок захисного заземлення…………………………………….…..72
Висновки …...........................................................................................................78
Список літератури………………………………………………………………79

                            ВСТУП

   Телекомунікації є однією з найбільш швидко розвиваючих областей сучасної науки і техніки. Відмітна особливість нашого часу – безперервно зростаюча потреба в передачі потоків інформації на великі відстані. Це обумовлено багатьма причинами, і в першу чергу тим, що зв'язок став одним з найпотужніших важелів управління економікою країни. Одночасно, зазнаючи значних змін, стаючи багатосторонній і всеосяжної, електрозв'язок кожної країни стає все більш інтегрованою в світовий телекомунікаційний простір.
 Загальне поняття інформаційних і комунікаційних технологій включає в себе сукупність методів, процесів і пристроїв, що дозволяють отримувати, збирати, накопичувати, зберігати, обробляти і передавати інформацію, закодовану в цифровому вигляді або існуючу в аналоговому вигляді. У більш вузькому сенсі під телекомунікаційними технологіями розуміється сукупність програмних і апаратних засобів, що дозволяють встановлювати зв'язок без використання проводів і передавати пакети інформації, що включають також аудіо і відеоінформацію. Телекомунікаційні технології передбачають використання інформаційних мереж і комп'ютерної техніки. Загальносітьовмй ресурс представлений апаратним типом, інформаційними розробками, програмним забезпеченням, для них мають значення наступні вимоги:
• комп'ютерна техніка різних мереж з'єднується автоматично;
• кожна одиниця комп'ютерної техніки є складовою ланкою мережі, але також працює в самостійному режимі;
• зв'язок забезпечується за допомогою телефонного зв'язку, оптоволоконним з'єднанням і супутниковими каналами.
При цьому, в даний час, основними є бездротові системи зв'язку, які повинні забезпечувати постійний і надійний доступ до ресурсів телекомунікаційної мережі. Темою даної дипломної роботи є дослідження основних принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку.

1. ЛІТЕРАТУРНИЙ ОГЛЯД.
1.1. Класифікація. Основні поняття і визначення.
  Телекомунікації можуть бути визначені як технології, що займаються питаннями спілкування на відстані і це можна пояснити різними способами. Мал. 1.1 показує одне з можливих уявлень різних секцій телекомунікацій. Телекомунікації діляться на два види: односпрямовані і двонаправлені. Одноноспрямовані, такі як масові радіомовлення і телемовлення, припускають передачу інформації в одному напрямку – від центру до абонентів. Двонаправлені підтримують діалог між двома абонентами.
Телекомунікації використовують механічні та електричні засоби, тому що історично телекомунікації розвивалися від механічної до електричної форми, використовуючи все більш і більш складні електричні системи. Це – причина того, чому багато традиційних операторів в телекомунікаціях типу національної пошти, телеграфних та телефонних компаній використовують обидві форми. Предмет нашого подальшого розгляду показаний у верхній частині малюнка – це електричні телекомунікації, які прийнято називати електрозв'язком. Частка механічних телекомунікацій типу звичайної пошти і преси (розсилки газет), як очікують, зменшиться, тоді як частка електричних, особливо двонаправлених, збільшиться і стане головною в майбутньому. Уже в наш час корпорації і преса цікавляться, перш за все, електричними телекомунікаціями (електрозв'язком) як можливістю вигідного бізнесу.
По краях малюнка показані телекомунікаційні служби, спочатку механічні: преса (пересилання газет), пошта; потім електричні:
телеграф, телекс (абонентський телеграф), телефон, радіо, телебачення, комп'ютерні мережі, виділені мережі, кабельне телебачення і мобільний телефон.
Приблизно в такому порядку і розвивалися історичні телекомунікації..

Мал. 1.1 Телекомунікації: форми і види.
Значення телекомунікацій.
Багато різних телекомунікаційних мереж ув'язано і безперервно змінюється в надзвичайно складну глобальну систему. Телекомунікаційні мережі представляють найскладніше обладнання в світі. Варто тільки подумати про телефонні  мережі, яка включає понад 2 мільярди стаціонарних і мобільних телефонів з універсальним доступом. Коли один з цих телефонів робить запит, телефонна мережа в змозі встановити зв'язок з будь-яким іншим телефоном в світі. Крім того, багато інших мереж пов'язані з телефонною мережею. Це дозволяє стверджувати, що складність глобальної телекомунікаційної мережі перевищує складність будь-якої інший системи в світі.
 Телекомунікації відіграють істотну роль у багатьох сферах повсякденного життя. Кожен з нас щодня використовує не тільки телекомунікаційні послуги, а й послуги які спираються на телекомунікації. Ось – деякі приклади послуг, які залежать від телекомунікацій:
-Банківські справи, банківські автомати, електронна комерція;
-авіація, залізниця, замовлення квитків;
-продажу, оптова торгівля і обробка замовлень;
-платежі за допомогою кредитної картки в магазинах;
-замовлення готельних номерів туристичними агентствами;
-закупівлю матеріалів промисловістю;
-правітельственние операції, типу оподаткування.
Процеси в телекомунікаціях
Однією з основних тенденцій в сучасних корпораціях, в тому числі і телекомунікаційних, є організація, яка будується навколо процесу, а не навколо завдання.
Основними процесами в телекомунікації є:
-перетворення  повідомлень в сигнали і сигналів в повідомлення, а також сигналів однієї форми в сигнали іншої форми,
- передача повідомлень по мережах електрозв'язку,
- комутація фізичних ланцюгів і каналів (віртуальних ланцюгів),див Мал. 
          Мал. 1.2. Основні процеси в телекомунікаціях
Пояснимо введені визначення:
Повідомлення – форма подання інформації: мова, зображення або дані.
Сигнал – переносник повідомлення у вигляді хвилі електрики або електромагнітної хвилі.
Фізичнийл анцюг – середовище поширення електричної або електромагнітної хвилі від передавача сигналів до приймача. Це може бути пара мідних проводів, що проводить світло скловолокно або вільний простір.
Комутація – процес з'єднання фізичних ланцюгів, підтримки з'єднання при передачі сигналів і роз'єднання. Комутація використовується для маршрутизації сигналу, що передається.
Види телекомунікаційних технологій.
Телекомунікаційні технології можуть бути розглянуті як сервіси, що надаються провайдерами різного рівня. За цим принципом можна виділити наступні види телекомунікаційних технологій:
• телефонний зв'язок, сучасний телефонний зв'язок дозволяє легко перемикатися з аналогового стандарту на цифровий, підключати до інтернету міські телефони і з'єднувати в одну мережу аналогові і мобільні пристрої;
• радіозв'язок, який сьогодні перетворився в стільниковий зв'язок, телефон, переміщаючись в межах мережі, виявляється в зоні дії різних передавальних пристроїв;
• супутниковий зв'язок, який використовується провайдерами для створення систем мобільного зв'язку і для державних систем зв'язку;
• інтернет – найбільш поширений вид телекомунікаційних технологій, при яких підключення до мережі може здійснюватися як за допомогою дротового або бездротовим способом.
Телекомунікаційні технології, використовувані в інтернеті, зараз переживають етап бурхливого розвитку і зростання. Створюються нові мережі різних типів, серед яких:
• локальні мережі компаній або установ, зв'язок між комп'ютерами в них здійснюється й провідним і бездротовим способом, кількість користувачів цих мереж обмежена. Локальні мережі можуть бути корпоративними, в деяких країнах створюються і міські локальні мережі;
• глобальні мережі (Wide Area Network – WAN) представляють сукупність великої кількості вузлів-комп'ютерів, розташованих в різних країнах світу і пов'язаних між собою каналами оптово-волоконного зв'язку. До цих мереж, які представляють послуги провайдерів, підключаються локальні мережі.
Працездатність інтернету заснована на використанні мережевих вузлів і каналів зв'язку. До вузлів відносяться як окремі комп'ютери, так і хостинги, що надають IP-адреси і доменні імена.
Канали зв'язку, в загальному, діляться на 4 типи:
• аналогові телефонні мережі;
• дроти, по яких передають електрику;
• оптоволоконні канали зв'язку;
• бездротові канали зв'язку, модемні або супутникові.
До телекомунікаційних каналів зв'язку відносяться, в основному, третій і четвертий тип.
1.2. Бездротові системи зв'язку
      Сучасні телекомунікаційні системи зв'язку забезпечують постійний і надійний доступ до ресурсів мережі, але для мобільних співробітників, які постійно переміщаються по території підприємства необхідний бездротовий доступ до до всіх ресурсів і функцій телекомунікаційної системи. Як рішеня щодо забезпечення постійного зв'язку з мобільними співробітниками використовуються бездротові системи зв'язку стандарту DECT і / або Wi-Fi.Fi.
•	Мал. 1.3. Бездротові системи зв'язку
•	 Доступ до внутрішніх ресурсів телекомунікаційної системи, а також в телефонні мережі загального користування може реалізовуватися через бездротові системи зв'язку DECT (Digital European Cordless Telecommunications) або WiFi, які є невід'ємною частиною комплексної системи зв'язку на підприємстві.
•	Основні цілі впровадження бездротових систем зв'язку DECT  / або WiFi:
•	• організація повнофункціонального телефонного зв'язку в офісі;
•	• забезпечення мобільності для співробітників і доступності в будь-який момент часу;
•	• створення єдиного центру обробки викликів;
•	•	командна робота;
•	• оперативність при вирішенні завдань;ефективне 
розподілення і використання ресурсів телекомунікаційної системи. Бездротові системи мікростільникового зв'язку DECT включають: базові станції DECT, контролер базових станцій DECT для забезпечення безперервності розмови при перемиканні абонента з однієї базової станції на іншу під час переміщення по території, абонентські пристрої. Якість зв'язку в системах мікростільникового зв'язку DECT забезпечується шляхом аналізу частотного діапазону і вибору кращого каналу для зв'язку. Устаткування систем зв'язку DECT забезпечують захист від несанкціонованого доступу в мережу за рахунок шифрування радіоканалу і системи аутентифікації абонентських пристроїв.
  Бездротові системи зв'язку WiFi є універсальним рішенням, яке дозволяє мобільним співробітникам користуватися ресурсами як телекомунікаційній системі, так і ресурсами локальної мережі. Але в порівняння з системами мікростільникового зв'язку DECT у WiFi систем дальність зв'язку значно менше, що вимагає встановлення більшої кількості точок доступу при розгортанні бездротового сегмента на території підприємства. Крім цього, при розгортанні бездротового WiFi сегмента потрібна наявність комутаторів з підтримкою PoE або підводити до кожної точки доступу окреме електроживлення.

2. ПРИНЦИПИ ПОБУДОВИ БЕЗДРОТОВИХ      ТЕЛЕКОМУНІКАЦІЙНИХ СИСТЕМ.
 2.1 Архітектура стільникових систем зв'язку.

Система стільникового зв'язку - це складна і гнучка технічна система, яка припускає велику різноманітність, як по варіанту конфігурацій, так і по набору виконуваних функцій. Прикладом складності і гнучкості системи є те, що вона може забезпечувати передачу, як мови, так і інших видів інформації, зокрема текстових повідомлень і комп'ютерних даних. У частині передачі мови, в свою чергу, може бути реалізована звичайний двосторонній телефонний зв'язок, багатосторонний телефонний зв'язок (так звана конференсвязь - за участю в розмові більше двох людей одночасно), голосова пошта. При організації звичайного двосторонньої телефонної розмови, що починається з виклику, можливі режими автодозвону, очікування виклику, переадресації виклику.
Система стільникового зв'язку будується в вигляді сукупності осередків, або сот, що покривають обслуговувану територію, наприклад, територію міста з передмістями. Осередки зазвичай схематично зображують у вигляді правильних рівновеликих шестикутників (Мал. 2.1.), Що за подібністю з бджолиними сотами і послужило приводом назвати систему стільникового. Осередкова, або стільниковий, структура системи безпосередньо пов'язана з принципом повторного використання частотно - основним принципом стільникової системи, що визначає ефективне використання виділеного частотного діапазону і високу ємність системи.

Мал. 2.1. Осередки (стільники) системи, що покривають всю обслуговувану територію.

У центрі кожного осередку знаходиться базова станція, що обслуговує всі мобільні станції (абонентські радіотелефонні апарати) в межах свого осередку (рис. 2.2.). При переміщенні абонента з однієї комірки в іншу відбувається передача його обслуговування від однієї базової станції до іншої. Всі базові станції системи, в свою чергу, замикаються на центр комутації, з якого є вихід у взаємопов'язаних мережу зв'язку (ВСР), зокрема, якщо справа відбувається в місті, - вихід в звичайну міську мережу провідного телефонного зв'язку.

Мал. 2.2. Осередок з базовою станцією в центрі, яка обслуговує всі мобільні станції в осередку.

Мал. 2.3. Спрощена функціональна схема системи стільникового зв'язку: БС - базова станція; ПС - рухома станція (абонентський радіотелефонний апарат).

Насправді осередку ніколи не бувають строгої геометричної форми. Реальні кордони осередків мають вигляд неправильних кривих, залежних від умов розповсюдження і загасання радіохвиль, тобто від рельєфу місцевості, характеру і щільності рослинності і забудови та інших факторів. Більш того, межі осередків взагалі не є чітко визначеними, так як кордон передачі обслуговування мобільної станції з одного осередку в іншу може в деяких межах зміщуватися зі зміною умов поширення радіохвиль і в залежності від напрямку руху мобільної станції. Точно так само і положення базової станції лише наближено збігається з центром осередку, який до того ж не так просто визначити однозначно, якщо осередок має неправильну форму. Якщо ж на базових станціях використовуються напряму (не ізотропні в горизонтальній площині) антени, то базові станції фактично виявляються на межі комірок. Далі, система стільникового зв'язку може включати більше одного центру комутації, що може бути обумовлено еволюцією розвитку системи або обмеженістю ємності комутатора. Можлива, наприклад, структура системи типу показаної на Мал. 2.4. - з декількома центрами комутації, один з яких умовноможнаназвати«головним»або«провідним».
Мал. 2.4. Система стільникового зв'язку з двома центрами комутації.
Розглянемо рухому станцію - найбільш простий за функціональним призначенням і пристроєм елемент системи стільникового зв'язку, до того ж це єдиний елемент системи, який реально доступний користувачеві.
Блок-схема мобільної станції наведена на Мал. 2.5. До її складу входять:
- блок керування;
- приймальний блок;
- антенний блок.

Мал. 2.5. Блок-схема мобільної станції(абонентськогорадіотелефонного апарату).
Приймальний блок, в свою чергу, включає передавач, приймач, синтезатор частот і логічний блок.
Найбільш простий за складом антенний блок: він включає власне антену і комутатор прийом-передача. Останній для цифрової станції може являти собою електронний комутатор, що включає антену або на вихід передавача, або на вхід приймача, оскільки рухома станція цифрової системи ніколи не працює на прийом і передачу одночасно.
Блок управління включає мікротелефонну трубку - мікрофон і динамік, клавіатуру і дисплей. Клавіатура (складальне поле з цифровими і функціональними клавішами) служить для набору номера телефону абонента, що викликається, а також команд, що визначають режим роботи мобільної станції. Дисплей служить для відображення різної інформації, передбаченої пристроєм і режимом роботи станції.
Приймальний блок значно складніше.
До складу передавача входять:
- аналого-цифровий перетворювач (АЦП) - перетворює в цифрову форму сигнал з виходу мікрофона, і вся подальша обробка і передача сигналу мовлення виробляються в цифровій формі, аж до зворотного цифро-аналогового перетворення;
- кодер мови здійснює кодування сигналу мовлення - перетворення сигналу, що має цифрову форму, за певними законами з метою скорочення його надмірності, тобто з метою скорочення обсягу інформації, що передається по каналу зв'язку;
- кодер каналу - додає в цифровий сигнал, одержуваний з виходу кодера мови, додаткову (надлишкову) інформацію, призначену для захисту від помилок при передачі сигналу по лінії зв'язку; з тією ж метою інформація піддається певної перепакування (перемножування); крім того, кодер каналу вводить до складу переданого сигналу інформацію управління, що надходить від логічного блоку;
- модулятор - здійснює перенесення інформації кодованого відеосигналу на несучу частоту.
Приймач за складом в основному відповідає передавачеві, але з зворотніми функціями входять до нього блоків:
- демодулятор виділяє з модульованого радіосигналу кодований відеосигнал, що несе інформацію;
- декодер каналу виділяє з вхідного потоку керуючу інформацію і направляє її на логічний блок; прийнята інформація перевіряється на наявність помилок, і виділені помилки по можливості виправляються; до подальшої обробки прийнята інформація піддається зворотному (по відношенню до кодеру) перепакування;
- декодер мови відновлює надходить на нього з декодера каналу сигнал мови, переводячи його в природну форму, з властивою йому надмірністю, але в цифровому вигляді;
- цифро-аналоговий перетворювач (ЦАП) перетворює прийнятий сигнал мови в аналогову форму і подає його на вихід динаміка;
- еквалайзер служить для часткової компенсації спотворень сигналу внаслідок багатопроменевого поширення; по суті, він є адаптивним фільтром, налаштованим до навчальної послідовності символів, що входить до складу переданої інформації; блок еквалайзера не є, взагалі кажучи, функціонально необхідним і в деяких випадках може бути відсутнім.
Для поєднання кодера і декодера іноді вживають найменування кодек.
Крім передавача і приймача, в приймальний блок входять логічний блок і синтезатор частот. Логічний блок - це, по суті, мікрокомп'ютер зі своєю оперативною і постійною пам'яттю, що здійснює управління роботою мобільної станції. Синтезатор є джерелом коливань несучої частоти, використовуваної для передачі інформації по радіоканалу. Наявність гетеродина і перетворювача частоти обумовлено тим, що для передачі і прийому використовуються різні ділянки спектру.

Мал. 2.6. Блок-схема базової станції.
Наявність декількох приймачів і такого ж числа передавачів дозволяє вести одночасну роботу на декількох каналах з різними частотами.
Однойменні приймачі і передавачі мають загальні перебудовувані опорні генератори, які забезпечують їхню узгоджену перебудову при переході з одного каналу на інший. Для забезпечення одночасної роботи N приймачів на одну прийомну і N передавачів на одну передавальну антену між приймальною антеною і приймачами встановлюється дільник потужності на N виходів, а між передавачами і передавальною антеною - суматор потужності на N входів.
Приймач і передавач мають ту ж структуру, що і в рухомій станції, за вийнятком того, що тут в них відсутні ЦАП і АЦП, оскільки і вхідний сигнал передавача, і вихідний сигнал приймача мають цифрову форму. Блок сполучення з лінією зв'язку здійснює упаковку інформації, переданої по лінії зв'язку на центр комутації, і розпакування прийнятої від нього інформації. Контролер базової станції, що представляє собою досить потужний і досконалий комп'ютер, забезпечує управління роботою станції, а також контроль працездатності всіх вхідних в неї блоків і вузлів.
Центр комутації є мозковим центром і одночасно диспетчерським пунктом системи стільникового зв'язку, на який замикаються потоки інформації з усіх базових станцій і через який здійснюється вихід на інші мережі зв'язку - стаціонарну телефонну мережу, мережі міжміського зв'язку, супутникового зв'язку, інші стільникові мережі.
Блок-схема центру комутації представлена ​​на Мал. 2.7. Комутатор здійснює перемикання потоків інформації між відповідними лініями зв'язку. Він може, зокрема, направити потік інформації від однієї базової станції до іншої, або від базової станції до стаціонарної мережі зв'язку, або навпаки.
Комутатор підключається до ліній зв'язку через відповідні контролери зв'язку, які здійснюють проміжну обробку (упаковку / розпакування, буферне зберігання) потоків інформації. Загальне керівництво роботи центру комутації і системи в цілому проводиться від центрального контролера, який має потужне математичне забезпечення. Робота центру комутації передбачає активну участь операторів, тому до складу центру входять відповідні термінали, а також засоби відображення і реєстрації (документування) інформації. Оператором вводяться дані про абонентів і умови їх обслуговування, вихідні дані порежимам роботисистеми.

              Мал. 2.7. Блок-схема центру комутації.

Важливими елементами системи є бази даних - домашній регістр, гостьовий регістр, центр аутентифікації, регістр апаратури. Домашній регістр містить відомості про всі абоненти, зареєстрованих в даній системі, і про види послуг, які можуть бути їм надані. Тут же фіксується місце розташування абонента для організації його виклику, і реєструються фактично надані послуги. Гостьовий регістр містить приблизно такі ж відомості про абонентів - гостях (роумерів), тобто про абонентів, зареєстрованих в іншій системі, але користуються в даний час послугами стільникового зв'язку в даній системі. Центр аутентифікації забезпечує процедури аутентифікації абонентів і шифрування повідомлень. Регістр апаратури, якщо він існує, містить відомості про експлуатованих рухливих станціях на предмет їх справності і санкціонованого використання [1].

2.2. Обслуговування абонентів системою стільникового зв'язку

Інтерфейс - система сигналів, за допомогою яких пристрої системи стільникового зв'язку з'єднуються один з одним. У кожному стандарті стільникового зв'язку використовується декілька інтерфейсів (різних в різних стандартах).
З усіх інтерфейсів, використовуваних в стільникового зв'язку, один займає особливе місце - це інтерфейс обміну між рухомою і базової станціями. Він носить назву ефірного інтерфейсу. Ефірний інтерфейс обов'язково використовується в будь-якій системі стільникового зв'язку, за будь-якої її конфігурації і в єдиному можливому для свого стандарту стільникового зв'язку варіанті.
Ефірний інтерфейс системи D-AMPS стандарту IS-54 відрізняється порівняльною простотою (рис. 2.8.).
Канал трафіку - це канал передачі мови або даних. Передача інформації в каналі трафіку організовується наступними один за іншим кадрами тривалістю 40 мс. Кожен кадр складається з шести тимчасових інтервалів - слотів; тривалість слота (6.67 мс) відповідає 324 бітам. При полноскоростном кодуванні на один мовний канал в кожному кадрі відводиться два слота, тобто 20-мілісекунди сегмент мови упаковується в один слот, тривалість якого втричі менше. При напівшвидкісному кодуванні на один мовний канал відводиться один слот в кадрі, тобто упаковка сигналу мовлення виявляється вдвічі більше щільною, ніж при полноскоростному кодуванні.

Мал. 2.8. Структура кадру і слота системи D-AMPS (канал трафіку; стандарт IS-54): Data - інформація мови; Sync (Sc) - синхронізуюча (навчальна) послідовність; SACCH - інформація повільного суміщення каналу управління; CDVCC (CC) - кодований цифровий код підтвердження кольору; G - захисний бланк; R - інтервал фронту імпульсу передавача; V, W, X, Y - шістнадцяткові нулі; Res - резерв.
Слот має кілька різну структуру в прямому каналі трафіку - від базової станції до рухомої і в зворотному каналі трафіку - від мобільної станції до базової. В обох випадках на передачу мови відводиться 260 біт. Ще 52 біта займає керуюча і допоміжна інформація. Вона включає: 28-бітову навчальну послідовність, використовувану для ідентифікації слота в межах кадру, синхронізації слота в часі і настройки еквалайзера; 12-бітове повідомлення сигналізації (контролю і управління) каналу SACCH; 12-бітове поле кодованого цифрового коду забарвлення (CDVCC), що служить для ідентифікації мобільної станції при прийомі її сигналу базовою станцією (код призначається базовою станцією індивідуально для кожного каналу, тобто для кожної мобільної станції і ретранслюється останньої розмістити на базі).
Решта 12 біт в прямому каналі не використовуються (резерв), а в зворотному каналі виконують функцію захисного інтервалу, протягом якого не передається ніякої корисної інформації.
На початковому етапі встановлення зв'язку використовується укорочений слот, в якому багато разів повторюються синхронізуюча послідовність і код CDVCC, що розділяються нульовими числами різної довжини. В кінці укороченого слота є додатковий захисний бланк. Рухома станція передає укорочені слоти до тих пір, поки базова станція не вибере необхідну тимчасову затримку, яка визначається видаленням мобільної станції від базової.
Існують кілька каналів зв'язку: частотні, фізичні і логічні.
Частотний канал - це смуга частот, що відводиться для передачі інформації одного каналу зв'язку. В одному частотному каналі можуть розміщуватися декілька фізичних, наприклад, в методі TDMA.
Фізичний канал в системі з множинним доступом на основі тимчасового поділу (TDMA) - це тимчасовий слот з певним номером в послідовності кадрів ефірного інтерфейсу.
Логічні канали поділяють з вигляду інформації, що передається в фізичному каналі на канал трафіку і канал управління. Каналом управління передається сигнальна інформація, що включає інформацію управління і інформацію контролю стану апаратури, а по каналу трафіку передаються мова і дані.
(Трафік - це сукупність повідомлень, переданих по лінії зв'язку).
Розглянемо роботу мобільної станції в межах одного осередку своєї ( «домашньої») системи, без передачі обслуговування. В цьому випадку в роботі мобільної станції можна виділити чотири етапи, яким відповідають чотири режими роботи:
-включення і ініціалізація;
-режим очікування;
-режим встановлення зв'язку (виклику);
-режим ведення зв'язку (телефонної розмови).
Після включення рухомий станції проводиться ініціалізація - початковий запуск. Протягом цього етапу відбувається настройка мобільної станції на роботу в складі системи - за сигналами, регулярно передаються базовими станціями по відповідних каналах управління, після чого рухлива станція переходить в режим очікування.
Перебуваючи в режимі очікування, рухлива станція відслідковує:
-зміни інформації системи - ці зміни можуть бути пов'язані як зі змінами режиму роботи системи, так і з переміщеннями самої мобільної станції;
-команда системи - наприклад, команду підтвердити свою працездатність;
-отримання виклику з боку системи;
-ініціалізацію виклику з боку власного абонента.
Крім того, мобільна станція може періодично, наприклад раз в 10 ... 15 хвилин, підтверджувати свою працездатність, передаючи відповідні сигнали на базову станцію. У центрі комутації для кожної з включених рухливих станцій фіксується осередок, в якій вона «зареєстрована», що полегшує організацію процедури виклику рухомого абонента.
Якщо з боку системи надходить виклик номера мобільного абонента, центр комутації направляє цей виклик на базову станцію того осередку, в якій «зареєстрована» рухома станція, або на кілька базових станцій в околиці цього осередку - з урахуванням можливого переміщення абонента за час, що минув з моменту останньої «реєстрації», а базові станції передають його по відповідних каналах виклику. Рухома станція, що знаходиться в режимі очікування, отримує виклик і відповідає на нього через свою базову станцію, передаючи одночасно дані, необхідні для проведення процедури аутентифікації. При позитивному результаті аутентифікації призначається канал трафіку, і рухомий станції повідомляється номер відповідного частотного каналу. Рухома станція налаштовується на виділений канал і спільно з базовою станцією виконує необхідні кроки з підготовки сеансу зв'язку. На цьому етапі рухома станція налаштовується на заданий номер слота в кадрі, уточнює затримку в часі, підлаштовує рівень випромінюваної потужності і т.п. Вибір тривалості затримки проводиться з метою тимчасового узгодження слотів в кадрі при організації зв'язку з рухомими станціями, що знаходяться на різних відстанях від базової. При цьому тимчасова затримка переданої мобільною станцією пачки регулюється по командам базової станції.
Потім базова станція видає повідомлення про час надходження дзвінка (дзвінка), яке підтверджується мобільною станцією, і абонент отримує можливість почути сигнал виклику. Коли абонент відповідає на виклик, рухлива станція видає запит на завершення з'єднання. Із завершенням з'єднання починається сеанс зв'язку.
В процесі розмови рухома станція виробляє обробку надісланих та отриманих сигналів мови, а також переданих одночасно з промовою сигналів управління. Після закінчення розмови відбувається обмін службовими повідомленнями між рухомою і базовою станцією, після чого передавач мобільної станції вимикається і станція переходить в режим очікування.
Якщо виклик ініціюється з боку рухомої станції, тобто абонент набирає номер абонента, що викликається і натискає кнопку «виклик» на панелі управління, то рухома станція передає через свою базову станцію повідомлення із зазначенням потрібний номер і даними для аутентифікації рухомого абонента. Після аутентифікації базова станція призначає канал трафіку, і наступні кроки з підготовки сеансу зв'язку такі ж, як і під час надходження виклику з боку системи.
Потім базова станція повідомляє на центр комутації про готовність мобільної станції, центр комутації передає виклик у мережу, а абонент рухомий станції отримує можливість чути сигнали «виклик» або «зайнято». З'єднання завершується на стороні мережі.
При кожному встановленні зв'язку виконуються процедури аутентифікації і ідентифікації.
Аутентифікація - процедура підтвердження дійсності (насправді, законності, наявності прав на користування послугами стільникового зв'язку) абонента системи рухомого зв'язку. Необхідність введення цієї процедури викликана неминучим спокусою отримання несанкціонованого доступу до послуг стільникового зв'язку.
Ідентифікація - процедура встановлення належності рухомий станції до однієї з груп, що володіють певними властивостями або ознаками. Ця процедура використовується для виявлення загублених, вкрадених або несправних апаратів.
Ідея процедури аутентифікації в цифровій системі стільникового зв'язку полягає в шифруванні деяких паролів-ідентифікаторів з використанням  чисел, періодично передаються на рухому станцію з центру комутації, і індивідуального для кожної мобільної станції алгоритму шифрування. Таке шифрування, з використанням одних і тих самих вихідних даних і алгоритмів, проводиться як на мобільної станції, так і в центрі комутації, і аутентифікація вважається закінчилася успішно, якщо обидва результату збігаються.
Процедура ідентифікації полягає в порівнянні ідентифікатора абонентського апарату з номерами, що містяться у відповідних «чорних списках» регістра апаратури, з метою вилучення з обігу вкрадених і технічно несправних апаратів. Ідентифікатор апарату робиться таким, щоб його зміна або підробка були важкими і економічно невигідними.
При переміщенні рухомий станції з одного осередку в іншу її обслуговування передається від базової станції першого осередку до базової станції другої (Мал. 2.9.). Цей процес називається передачею обслуговування. Він має місце тільки тоді, коли рухома станція перетинає кордон осередків під час сеансу зв'язку і зв'язок при цьому не переривається. Якщо ж рухома станція знаходиться в режимі очікування, вона просто відстежує ці переміщення за інформацією системи, що передається по каналу управління, і в потрібний момент перебудовується на сильніший сигнал іншої базової станції.

Мал. 2.9. Передача обслуговування з осередку А в осередок Б при перетині мобільною станцією кордону вічком.

Необхідність у передачі обслуговування виникає, коли якість каналу зв'язку, що оцінюється за рівнем сигналу  або частоті бітової помилки, падає нижче допустимої межі. У стандарті D-AMPS рухома станція вимірює ці характеристики тільки для робочої комірки, але при погіршенні якості зв'язку вона повідомляє про це через базову станцію на центр комутації, і по команді останнього аналогічні вимірювання виконуються рухомими станціями в сусідніх осередках. За результатами цих вимірів центр комутації вибирає осередок, до якої має бути передано обслуговування.
Обслуговування передається з осередку з гіршою якістю каналу зв'язку в клітинку з кращою якістю, причому зазначене розходження повинно бути не менше деякої заданої величини. Якщо не вимагати виконання цієї умови, то, наприклад, при переміщенні рухомої станції приблизно уздовж кордону осередків, можлива багаторазова передача обслуговування з першого осередку в другу і назад, що призводить до завантаження системи безглуздою роботою і до зниження якості зв'язку.
Система стільникового зв'язку може надавати функцію роумінгу - це процедура надання послуг стільникового зв'язку абоненту одного оператора в системі іншого оператора.
Ідеалізована і спрощена схема організації роумінгу така: абонент стільникового зв'язку, який опинився на території «чужий» системи, що допускає реалізацію роумінгу, ініціює виклик так, як якщо б він знаходився на території «своєї» системи. Центр комутації, переконавшись, що в його домашньому регістрі цей абонент не значиться, сприймає його як роумерів і заносить в гостьовій регістр. Одночасно він запитує в домашньому регістрі «рідний» системи роумерів відносяться до нього відомості, необхідні для організації обслуговування, і повідомляє, в якій системі роумерів знаходиться в даний час; остання інформація фіксується в домашньому регістрі «рідний» системи роумерів. Після цього роумерів користується стільниковим зв'язком як вдома. [1]

2.3. Методи поділу абонентів в стільниковому зв'язку

Ресурс зв'язку представляє час і ширину смуги, доступні для передачі сигналу в певній системі. Для створення ефективної системи зв'язку необхідно спланувати розподіл ресурсу між користувачами системи, щоб час / частота використовувалися максимально ефективно. Результатом такого планування повинен бути рівноправний доступ користувачів до ресурсу. Існує три основні методи поділу абонентів в системі зв'язку.
1. Частотний поділ. Розподіляються певні піддіапазони використовуваної смуги частоти.
2. Тимчасовий поділ. Абонентам виділяються періодичні тимчасові інтервали. У деяких системах користувачам надається обмежений час для зв'язку. В інших випадках час доступу користувачів до ресурсу визначається динамічно.
3. Кодове розділення. Виділяються певні елементи набору ортогонально (або майже ортогонально) розподілених спектральних кодів, кожен з яких використовує весь діапазон частот.
При частотному поділі (FDMA) ресурс зв'язку розподіляється згідно Мал. 2.10. Тут розподіл сигналів або користувачів по діапазону частот є довгостроковим або постійним, ресурс зв'язку може одночасно містити кілька сигналів, рознесених в спектрі.
Первинний частотний діапазон містить сигнали, які використовують проміжок частот між f0 і f1, другий - між f2 і f3 і т.д. Області спектра, що знаходяться між використовуваними діапазонами, називаються захисними смугами частот. Захисні смуги виконують роль буфера, що дозволяє знизити інтерференціюміжсусідніми(почастоті)каналами.
Мал. 2.10. Ущільнення з частотним поділом.

Щоб немодульований сигнал використовував більш високий діапазон частот, його перетворять за допомогою накладання або змішування (модуляції) цього сигналу і синусоїдального сигналу фіксованої частоти.
При тимчасовому поділі (TDMA) ресурс зв'язку розподілений шляхом надання кожному з M сигналів (користувачів) всього спектра протягом невеликого відрізка часу, званого часовим інтервалом (Мал. 2.11.). Проміжки часу, що розділяють використовувані інтервали, називаються захисними інтервалами.
Захисний інтервал створює певну часову невизначеність між сусідніми сигналами і виступає в ролі буфера, знижуючи тим самим інтерференцію. Зазвичай час розбите на інтервали, звані кадрами. Кожен кадр ділиться на тимчасові інтервали, які можуть бути розподілені між користувачами. Загальна структура кадрів періодично повторюється, так що передача даних по схемі TDMA - це один або більше тимчасових інтервалів, які періодично повторюютьсяпротягомкожногокадру.
Мал. 2.11. Ущільнення з тимчасовим поділом.
Множинний доступ з кодовим поділом (CDMA) є практичним застосуванням методів розширення спектру, які можна розділити на дві основні категорії: розширення спектра методом прямої послідовності і розширення спектра методом стрибкоподібної перебудови частоти.
Розглянемо розширення спектра методом прямої послідовності. Метод розширення спектра отримав свою назву завдяки тому, що смуга, яка використовується для передачі сигналу, набагато ширше мінімальної, необхідної для передачі даних. Отже, N користувачів отримують індивідуальний код gi (t), де i = 1,2, ..., N. Коди є приблизно ортогональними.
Блок-схема стандартної системи CDMA приведена на Мал. 2.12.

Мал. 2.12. Множинний доступ з кодовим поділом.
Перший блок схеми відповідає модуляції даними несучої хвилі Acosω0t. Вихід модулятора, що належить користувачеві з групи 1, можна записати в наступному вигляді: s1 (t) = A1 (t) cos (ω0t + φ1 (t)).
Вид отриманого сигналу може бути довільним. Модульований сигнал множиться на який розширює сигнал g1 (t), закріплений за групою 1; результат g1 (t) s1 (t) передається по каналу. Аналогічним чином для користувачів груп від 2 до N береться твір кодової функції і сигналу. Досить часто доступ до коду обмежений чітко певною групою користувачів. Результуючий сигнал в каналі є лінійною комбінацією всіх переданих сигналів. Нехтуючи затримками в передачі сигналів, зазначену лінійну комбінацію можна записати в такий спосіб: g1 (t) s1 (t) + g2 (t) s2 (t) + ... + gN (t) sN (t).
Множення s1 (t) і g1 (t) дає в результаті функцію, спектр якої є сверткой спектрів s1 (t) і g1 (t). Оскільки сигнал s1 (t) можна вважати вузькосмуговим (в порівнянні з g1 (t)), смуги g1 (t) s1 (t) і g1 (t) можна вважати приблизно рівними. Розглянемо приймач, налаштований на отримання повідомлень від групи користувачів 1. Припустимо, що отриманий сигнал і код g1 (t), згенерований приймачем, повністю синхронізовані між собою. Першим кроком приймача буде множення отриманого сигналу на g1 (t). В результаті буде отримана функція g12 (t) s1 (t) і набір побічних сигналів g1 (t) g2 (t) s2 (t) + g1 (t) g3 (t) s3 (t) + ... + g1 (t) gN (t) sN (t). Якщо кодові функції gi (t) взаємно ортогональні, отриманий сигнал може бути ідеально витягнутий при відсутності шумів.

Основними перевагами CDMA є конфіденційність і стійкість перед перешкодами.
1. Конфіденційність. Якщо код групи користувачів відомий лише дозволеним членам цієї групи, CDMA забезпечує конфіденційність зв'язку, оскільки несанкціоновані особи, які не мають коду, не можуть отримати доступ до інформації, що передається. [2]
2. Перешкодостійкість. Модуляція сигналу послідовністю при передачі вимагає його повторної модуляції тією ж послідовністю при прийомі (що еквівалентно демодуляції сигналу), в результаті чого відновлюється вихідний вузькосмуговий сигнал. Якщо перешкода узкополосна, то демодулюються пряма послідовність при прийомі впливає на неї як модулирующая, тобто «Розмазує» її спектр по широкій смузі Wss, в результаті чого в вузьку смугу сигналу Ws потрапляє лише 1 / G частина потужності перешкоди, так що узкополосна  перешкода буде ослаблена в G раз, де G = Wss / Ws (Wss - смуга розширеного спектру, Ws - вихідний спектр). Якщо ж перешкода широкосмугова - з смугою порядку Wss або ширше, то демодуляция не змінить ширини її спектра, і в смугу сигналу перешкода потрапить ослабленою в стільки разів, у скільки її смуга ширше смуги Ws вихідного сигналу [2].

2.4. Стандарт DECT для мереж зв'язку і кінцевого обладнання

Системи й пристрої DECT поширені більш ніж в 30 країнах на всіх континентах планети. Фактично DECT - це набір специфікацій, що визначають радіоінтерфейси для різних видів мереж зв'язку та обладнання. DECT об'єднує вимоги, протоколи та повідомлення, що забезпечують взаємодію мереж зв'язку і кінцевого обладнання. Організація самих мереж і будову устаткування в стандарт не входять. Найважливіше завдання DECT - забезпечити сумісність обладнання різних виробників.
Спочатку DECT був орієнтований на телефонію - радіоподовжувачі, бездротові установчі АТС, надання радіодоступу до телефонних мереж загального користування. Але стандарт виявився настільки вдалим, що його стали використовувати в системах передачі даних, бездротового абонентського доступу до мереж зв'язку загального користування. DECT знайшов застосування в додатках мультимедіа і домашніх радіомережах, для доступу в Інтернет та факсимільного зв'язку.
Що ж являє собою радиоинтерфейс DECT? В діапазоні шириною 20 МГц (1880 - 1900 МГц) виділено 10 несучих частот з інтервалом 1,728 МГц. У DECT застосовується технологія доступу з тимчасовим поділом каналів - TDMA. Тимчасової спектр розділений на окремі кадри по 10мс (рис. 1.13.). Кожен кадр розбитий на 24 тимчасових слота: 12 слотів для прийому (з точки зору носиться терміналу) і 12 - для передачі. Таким чином, на кожній з 10 несучих частот формується 12 дуплексних каналів - всього 120. Дуплекс забезпечується тимчасовим поділом (з інтервалом 5 мс) прийому / передачі. Для синхронізації застосовується 32-бітова послідовність «101010 ...». У DECT передбачено стиснення мови відповідно до технології адаптивної диференціальної імпульсно-кодової модуляції зі швидкістю 32 Кбіт / с. Тому інформаційна частина кожного слота - 320 біт. При передачі даних можливе об'єднання тимчасових слотів. У радіотракт використана гауссова частотна модуляція.
Базові станції (БС) і абонентські термінали (АТ) DECT постійно сканують всі доступні канали (до 120). При цьому вимірюється потужність сигналу на кожному з каналів, яка заноситься в список RSSI. Якщо канал зайнятий або сильно зашумлен, показник RSSI для нього високий. БС вибирає канал з найнижчим значенням RSSI для постійної передачі службової інформації про виклики абонентів, ідентифікатор станції, можливості системи і т.д. Ця інформація грає роль опорних сигналів для АТ - по ним абонентські пристрої визначають, чи є право доступу до тієї чи іншої БС, чи надає вона необхідні абоненту послуги, чи є в системі вільна ємність і вибирають БС з найбільш якісним сигналом.
У DECT канал зв'язку завжди визначає АТ. При запиті з'єднання від БС (вхідні повідомлення) АТ отримує повідомлення і вибирає радіоканал. Службова інформація передається базовою станцією і аналізується абонентським терміналом постійно, отже, АТ завжди синхронізується з найближчою з доступних БС. У разі встановлення зв'язку АТ вибирає канал з найнижчим значенням RSSI - це гарантує, що нове з'єднання відбувається на самому «чистому» каналі з доступних. Дана процедура динамічного розподілу каналів дозволяє позбутися від частотного. 

Мал. 2.13. Спектр DECT.

Оскільки АТ постійно, навіть під час з'єднання, аналізує доступні канали, може відбуватися їх динамічне перемикання під час сеансу зв'язку. Таке перемикання можливо як на інший канал тієї ж БС, так і на іншу БС. Ця процедура називається «хендовер». При хендовера АТ встановлює нове з'єднання, і якийсь час зв'язок підтримується по обох каналах. Потім вибирається найкращий. Автоматичне перемикання між каналами різних БС відбувається практично непомітно для користувача і повністю ініціюється АТ.
Істотно, що в радіотракт апаратури DECT потужність сигналу дуже мала - від 10 до 250 мВт. Причому 10 мВт - практично номінальна потужність для мікростільникових систем з радіусом стільники 30 - 50 м усередині будівлі і до 300 - 400 м на відкритому просторі. Передавачі потужністю до 250 мВт використовуються для радіопокриття великих територій (до 5 км).
При потужності 10 мВт можливо розташовувати базові станції на відстані 25 м. В результаті досягається рекордна щільність одночасних з'єднань (близько 100 тис. Абонентів) за умови розташування БС за схемою шестикутника в одній площині (на одному поверсі).
Для захисту від несанкціонованого доступу в системах DECT використовується процедура аутентифікації БС і АТ. АТ реєструється в системі або на окремих базових станціях, до яких має допуск. При кожному з'єднанні відбувається аутентифікація: БС посилає АТ «запит» - випадкове число (64 біт). АТ і БС на підставі цього числа і ключа аутентифікації по заданому алгоритму обчислюють аутентифікаційний відповідь (32 біт), який АТ передає на БС. БС порівнює обчислений відповідь з прийнятим і при їх збігу дозволяє підключення АТ. У DECT існує стандартний аутентифікаційний алгоритм DSAA.
Як правило, ключ аутентифікації обчислюється на підставі абонентського аутентификационного ключа UAK довжиною 128 біт або аутентификационного коду AC (16 - 32 біт). UAK зберігається в ПЗУ АТ або в картці DAM - аналогу SIM-карти. AC можна і вручну записати в ПЗУ АТ або вводити при аутентифікації. Спільно з UAK застосовують і персональний ідентифікатор користувача UPI довжиною 16- 32 біта, що вводиться тільки вручну. Крім того, несанкціонований з'їм інформації в системах з TDMA вкрай складний і доступний тільки фахівцям. [3]

2.5. Стандарти Bluetooth і Wi-Fi

Специфікація Bluetooth описує пакетний спосіб передачі інформації з тимчасовим мультиплексированим. Радіообмін відбувається в смузі частот 2400-2483,5 МГц. У радіотракт застосований метод розширення спектра за допомогою частотних стрибків і дворівнева гауссова частотна модуляція.
Метод частотних стрибків на увазі, що вся відведена для передачі смуга частот поділяється на певну кількість подканалов шириною 1МГц кожен. Канал є псевдослучайную послідовність стрибків по 79 або 23 радіочастотним підканалах. Кожен канал ділиться на тимчасові сегменти тривалістю 625 мкс, причому кожному сегменту відповідає певний подканал. Передавач в кожен момент часу використовує тільки один подканал. Скачки відбуваються синхронно в передавачі і приймачі в заздалегідь зафіксованої псевдослучайной послідовності. За секунду може відбуватися до 1600 частотних стрибків. Такий метод забезпечує конфіденційність і деяку перешкодозахищеність передач. Перешкодозахищеність забезпечується тим, що якщо на якомусь подканале переданий пакет не зміг бути прийнятий, то приймач повідомляє про це і передача пакета повторюється на одному з наступних подканалов, вже на іншій частоті.
Протокол Bluetooth підтримує як з'єднання типу точка-точка, так і точка-многоточка. Два або більше використовують один і той же канал пристрою утворюють пікомережа. Одне з пристроїв працює як основне, а решта - як підлеглі. В одній пікомережі може бути до семи активних підлеглих пристроїв, при цьому інші підлеглі пристрої знаходяться в стані «паркування», залишаючись синхронізованими з основним пристроєм. Взаємодіючі пікомережі утворюють «розподілену мережу».
У кожній пікомережі діє тільки одне основне пристрій, проте підлеглі пристрої можуть входити в різні пікомережі. Крім того, основний пристрій однієї пікомережі може бути підлеглим в інший (Мал.2.14.). Пікомережі не синхронізовані один з одним за часом і частоті - кожна з них використовує свою послідовність частотних стрибків. В одній же пікомережі всі пристрої синхронізовані за часом і частотам. Послідовність стрибків є унікальною для кожної пікомережі і визначається адресою її основного пристрою. Довжина циклу псевдослучайной послідовності - 227 елементів.

Мал. 2.14. Пікомережа з одним підлеглим пристроєм а), кількома б) і розподілена мережа в).

У стандарті Bluetooth передбачена дуплексная передача на основі поділу часу. Головний блок передає пакети в непарні тимчасові сегменти, а підлеглий пристрій - в парні (Мал. 2.15.). Пакети в залежності від довжини можуть займати до п'яти тимчасових сегментів. При цьому частота каналу не змінюється до закінчення передачі пакета (Мал. 2.16.).
 
Мал. 2. 15. Тимчасова діаграма роботи каналу.

Протокол Bluetooth може підтримувати асинхронний канал даних, до трьох синхронних (з постійною швидкістю) голосових каналів або канал з одночасною асинхронної передачею даних і синхронної передачею голосу.
При синхронному з'єднанні основний пристрій резервує тимчасові сегменти, які прямують через так звані синхронні інтервали. Навіть якщо пакет прийнятий з помилкою, повторно при синхронному з'єднанні він не передається. При асинхронного зв'язку використовуються тимчасові сегменти, які не зарезервовані для синхронного з'єднання. Якщо в адресному полі асинхронного пакета адреса не вказана, пакет вважається «широкомовною» - його можуть читати всі пристрої. Асинхронне з'єднання дозволяє повторно передавати пакети, прийняті з помилками.

Мал. 2. 16. Передача пакетів різної довжини.

Стандартний пакет Bluetooth містить код доступу довжиною 72 біта, 54-бітний заголовок і інформаційне поле довжиною не більше 2745 біт. Код доступу ідентифікує пакети, що належать одній пікомережі, а також використовується для синхронізації і процедури запитів. Він включає преамбулу (4 біта), слово синхронізації (64 біта) і трейлер - 4 біти контрольної суми.
Тема містить інформацію для управління зв'язком і складається з шести полів: AM_ADDR - 3-бітову адресу активного елементу; TYPE - 4-бітний код типу даних; FLOW - 1 біт управління потоком даних, що показує готовність пристрою до прийому; ARQN - 1 біт підтвердження правильного прийому; SEQN - 1 біт, службовець для визначення послідовності пакетів; HEC - 8-бітна контрольна сума.
Інформаційне поле, в залежності від типу пакетів, може містити або поля голосу, або поля даних, або обидва типи полів одночасно.
Розглянемо стандарт IEEE 802.11, який використовується в локальних мережах передачі даних - тобто в Ethernet-подібних бездротових мережах, принципово асинхронних за своєю природою.
IEEE 802.11 розглядає два нижніх рівні моделі взаємодії відкритих систем - фізичний (визначаються спосіб роботи з середовищем передачі, швидкість і методи модуляції) і рівень ланки даних, причому на останньому рівні розглядається нижній підрівень - MAC, тобто управління доступом до каналу (середовищі передачі). IEEE 802.11 використовує діапазон 2,400 - 2,4835 ГГц з шириною смуги 83,5 МГц і передбачає пакетну передачу з 48-бітовими адресними пакетами.
Стандарт передбачає два основних способи організації локальної мережі - за принципом «кожен з кожним» (зв'язок встановлюється безпосередньо між двома станціями, всі пристрої повинні знаходиться в зоні радиовидимости, ніякого адміністрування не відбувається) і у вигляді структурованої мережі (з'являється додатковий пристрій - точка доступу, як правило, стаціонарна і діюча на фіксованому каналі; зв'язок між пристроями відбувається тільки через точки доступу, через них же можливий вихід в зовнішні провідні мережі).
Як правило, функції управління розподілені між усіма пристроями мережі IEEE 802.11 - режим DCF. Однак для структурованих мереж можливий режим PCF, коли управління передано одній певній точці доступу. Необхідність в режимі PCF виникає при передачі чутливої ​​до затримок інформації. Адже мережі IEEE 802.11 діють за принципом конкурентного доступу до каналу - пріоритетів немає. Щоб їх при необхідності задавати, і введений режим PCF. Однак робота в цьому режимі може відбуватися тільки в певні періодично повторювані інтервали.
Для безпеки передачі даних на MAC-рівні передбачені аутентифікація станцій і шифрування переданих даних.
IEEE 802.11 здійснює множинний доступ до каналу зв'язку з контролем несучої і виявленням конфліктів. Станція може почати передачу, тільки якщо канал вільний. Якщо станції виявляють, що на одному каналі намагаються працювати кілька станцій, всі вони припиняють передачу і намагаються відновити її через випадковий проміжок часу. Таким чином, навіть при передачі пристрій повинен контролювати канал, тобто працювати на прийом.
Перед першою спробою отримати доступ до каналу пристрій завантажує тривалість випадкового інтервалу очікування в спеціальний лічильник. Його значення декрементируется із заданою частотою, поки канал вільний. Як тільки лічильник обнулится, пристрій може займати канал. Якщо до обнулення лічильника канал займає інший пристрій, рахунок зупиняється, зберігаючи досягнуте значення. При наступній спробі відлік починається зі збереженою величини. В результаті яке встигло в минулий раз отримує більше шансів зайняти канал в наступний раз. У провідних мережах Ethernet подібного немає.
Пакети, за допомогою яких відбувається передача, фактично формуються на MAC-рівні, на фізичному рівні до них додається заголовок фізичного рівня (PLCP), що складається з преамбули і власне PLCP-заголовка. Пакети MAC-рівня можуть бути трьох типів - пакети даних, контрольні і пакети управління. Їх структура однакова. Кожен пакет включає MAC-заголовок, інформаційне поле і контрольну суму. [3]
У широкосмугових міських бездротових мережах передачі даних з фіксованим доступом використовується стандарт IEEE 802.16.
Стандарт IEEE 802.16 описує роботу в діапазоні 10 - 66 ГГц систем з архітектурою «точка-многоточка» (з центру - багатьом). Це двунаправленная система, тобто передбачені спадний (від базової станції до абонентів) і висхідний (до базової станції) потоки. При цьому канали маються на увазі широкосмугові (близько 25 МГц), а швидкості передачі - високі (наприклад, 120 Мбіт / с).
Стандарт IEEE 802.16 передбачає схему з модуляцією однієї несучої (в кожному частотному каналі) і допускає три типи квадратурної амплітудної модуляції: чотирипозиційну QPSK і 16-позиційну 16-QAM (обов'язкові для всіх пристроїв), а також 64-QAM (опціонально).
Дані на фізичному у рівні передаються у вигляді безперервної послідовності кадрів. Кожен кадр має фіксовану тривалість - 0,5; 1 і 2 мс. Кадр складається з преамбули (сінхропоследовательності довжиною 32 QPSK-символу), що управляє секції, послідовності пакетів з даними. Оскільки обумовлена ​​стандартом IEEE 802.16 система двунаправленная, необхідний двобічний механізм. Він передбачає як частотне, так і тимчасовий поділ висхідного і низхідного каналів. При тимчасовому дуплексування каналів кадр ділиться на спадний і висхідний субкадри, розділені спеціальним інтервалом. При частотному дуплексування висхідний і спадний канали транслюються кожен на своїй несучій.
MAC-рівень IEEE 802.16 підрозділяється на три підрівні - підрівень перетворення сервісу (сервіси - це різні додатки), основний підрівень і підрівень захисту. На підрівні захисту реалізуються механізми аутентифікації і шифрування даних. На підрівні перетворення сервісу відбувається трансформація потоків даних протоколів верхніх рівнів для передачі даних через мережі IEEE 802.16. Для кожного типу додатків верхніх рівнів стандарт передбачає свій механізм перетворення. На основному підрівні MAC формуються пакети даних, які потім передаються на фізичний рівень і транслюються через канал зв'язку. Пакет MAC включає заголовок і поле даних, за яким може слідувати контрольна сума.
Ключовий момент у стандарті IEEE 802.16 - це поняття сервісного потоку і пов'язані з ним поняття «з'єднання» і «ідентифікатор з'єднання» (CID). Сервісним потоком в стандарті IEEE 802.16 називається потік даних, пов'язаний з певним додатком. У цьому контексті з'єднання - це встановлення логічного зв'язку на MAC-рівнях на передавальної і приймальні стороні для передачі сервісного потоку. Кожному з'єднанню привласнюється 16-розрядний ідентифікатор CID, з яким однозначно пов'язані тип і характеристики з'єднання. Сервісний потік характеризується набором вимог до каналу передачі інформації (до часу затримки символів, рівню флуктуацій затримок і гарантованої пропускної здатності). Кожному сервісного потоку присвоюється ідентифікатор SFID, грунтуючись на якому БС визначають необхідні параметри пов'язаного з даними сервісним потоком конкретного з'єднання.
Основний принцип надання доступу до каналу в стандарті IEEE 802.16 - це доступ за запитом. Жодна АС (абонентська станція) не може нічого передавати, крім запитів на реєстрацію і надання каналу, поки БС не дозволить їй цього, тобто відведе часовий інтервал у висхідному каналі і вкаже його розташування. АС може, як запитувати певний розмір смуги в каналі, так і просити про зміну вже наданого їй канального ресурсу. Стандарт IEEE 802.16 передбачає два режими надання доступу - для кожного окремого з'єднання і для всіх з'єднань певної АС. Очевидно, що перший механізм забезпечує більшу гнучкість, однак другий істотно скорочує обсяг службових повідомлень і вимагає меншої продуктивності від апаратури. [7]
3.СИСТЕМИ СКЛАДНИХ СИГНАЛІВ ДЛЯ ТЕЛЕКОМУНІКАЦІЙНИХ СИСТЕМ
3.1 Спектри електромагнітних сигналів

Спектр сигналу s (t) визначається перетворенням Фур'є
                                           (3.1)

В В общем случае спектр является комплексной функцией частоты ω. Спектр может быть представлен в виде
,

де | S (ω) | - амплітудний, а φ (ω) - фазовий спектр сигналу s (t).
Спектр сигналу має такі властивості:
3. Лінійність: якщо є сукупність сигналів s1 (t), s2 (t), ..., причому s1 (t) S1 (ω), s2 (t) S2 (ω), ..., то сума сигналів перетвориться по Фур'є наступним чином:
,

де ai - довільні числові коефіцієнти.
2. Якщо сигналу s (t) відповідає спектр S (ω), то таким же сигналом, зміщеному на t0, відповідає спектр S (ω) помножений на e-jωt0 s(t-t0)S(ω)e-jωt0.
3. Если s(t)S(ω), то 

4. Если s(t)S(ω) и f(t)=ds/dt, то f(t)F(ω)=jωS(ω).
5. Если s(t)S(ω) и g(t)=∫s(t)dt, то g(t)G(ω)=S(ω)/jω.
6. Якщо u(t)U(ω), v(t)V(ω) и s(t)=u(t)v(t), то 

                             (3.2)

Сигнал знаходиться по спектру за допомогою зворотного перетворення Фур'є
.                                                        (3.3)

Розглянемо спектри деяких сигналів.

3. Прямокутний імпульс.

(3.4)

Мал.3.1. Спектр прямокутного імпульсу.

1. Гауссовский імпульсS(t)=Uexp(-βt2)

 
                               (3.5)

Мал.3.2. Спектр гауссовского імпульсу.

3. Згладжений імпульс
                                                           (3.6)                        

За допомогою чисельного інтегрування знаходимо спектр S (ω).

S(0)=2.052                  S(6)=-0.056
S(1)=1.66                    S(7)=0.057
S(2)=0.803                  S(8)=0.072
S(3)= 0.06                   S(9)=0.033
S(4)=-0.259                S(10)=-0.0072
S(5)=-0.221                S(ω)=S(-ω) 

Мал. 3.3. Спектр сглаженного імпульсу.

3.2 Кореляційні властивості електромагнітних сигналів

Для порівняння сигналів, зсунутих в часі, вводять автокорреляційну функцію (АКФ) сигналу. Вона кількісно визначає ступінь відмінності сигналу u (t) і його зміщеною в часі копії u (t - τ) і дорівнює скалярному добутку сигналу і копії:

               .                            (3.7)

Безпосередньо видно, що при τ = 0 автокореляційна функція стає рівною енергії сигналу: Bu (0) = Eu.
Автокореляційна функція парна: Bu (τ) = Bu (-τ).
При будь-якому значенні тимчасового зсуву τ модуль АКФ не перевищує енергії сигналу | Вu (τ) | ≤Bu (0) = Eu.                                                        (3.8)

АКФ пов'язана зі спектром сигналу наступним співвідношенням:
                                        Вірно і зворотне:

.                                                  (3.9)

Для дискретного сигналу АКФ визначається в наступному вигляді:

має такі властивості.
Дискретна АКФ парна: Bu (n) = Bu (-n).
При нульовому зсуві АКФ визначає енергію дискретного сигналу:
.

іноді вводять взаімнокорреляціонную функцію (ВКФ) сигналів, яка описує не тільки зсув сигналів один щодо одного по часу, але і відмінність в формі сигналів.
ВКФ визначається наступним чином    (3.10) для безперервних сигналів і
для дискретних сигналів. [4]
Розглянемо АКФ деяких сигналів.

3. Послідовність прямокутних імпульсів
                                                         (3.11)

Мал. 3.4. АКФ послідовності прямокутних імпульсів.

3. 7-позиційний сигнал Баркера

                                                        (3.12)

Bu(0)=7, Bu(1)= Bu(-1)=0, Bu(2)= Bu(-2)=-1, Bu(3)= Bu(-3)=0, Bu(4)= Bu(-4)=-1, Bu(5)= Bu(-5)=0, Bu(6)= Bu(-6)=-1, Bu(7)= Bu(-7)=0.

Мал. 3.5. АКФ 7-позиційного сигналу Баркера.

3. 8-позиційні функції Уолша

Функція Уолша 2-го порядку

Bu(0)=8, Bu(1)= Bu(-1)=3, Bu(2)= Bu(-2)=-2, Bu(3)= Bu(-3)=-3, Bu(4)= Bu(-4)=-4, Bu(5)= Bu(-5)=-1, Bu(6)= Bu(-6)=2, Bu(7)= Bu(-7)=1, Bu(8)= Bu(-8)=0.

Мал. 3.6. АКФ функції Уолша 2-го порядку.

Функції Уолша 7-го порядку

Bu(0)=8, Bu(1)= Bu(-1)=-7, Bu(2)= Bu(-2)=6, Bu(3)= Bu(-3)=-5, Bu(4)= Bu(-4)=4, Bu(5)= Bu(-5)=-3, Bu(6)= Bu(-6)=2, Bu(7)= Bu(-7)=-1, Bu(8)= Bu(-8)=0.

Мал. 3.7. АКФ функції Уолша 7-го порядку.

3.3 Типи складних сигналів.

Сигнал - це фізичний процес, який може нести корисну інформацію і поширюватися по лінії зв'язку. Під сигналом s (t) будемо розуміти функцію часу, що відображає фізичний процес, який має кінцеву тривалість Т.
Сигнали, у яких база В, що дорівнює добутку тривалості сигналу Т на ширину його спектру, близька до одиниці, називаються «простими» або «звичайними». Розрізнення таких сигналів може бути здійснено за частотою, часу (затримки) і фазі.
Складні, багатовимірні, шумоподібні сигнали формуються по складному закону. За час тривалості сигналу Т він піддається додаткової маніпуляції (або модуляції) по частоті або фазі. Додаткова модуляція за амплітудою використовується рідко. За рахунок додаткової модуляції спектр сигналу Δf (при збереженні його тривалості Т) розширюється. Отже, для такого сигналу B = T Δf >> 1.
При деяких законах формування складного сигналу його спектр виявляється суцільним і практично рівномірним, тобто близьким до спектру шуму з обмеженою шириною смуги. При цьому функція автокореляції сигналу має один основний викид, ширина якого визначається не тривалістю сигналу, а шириною його спектра, тобто має вигляд, аналогічний функції автокореляції шуму з обмеженою смугою частот. У зв'язку з цим такі складні сигнали називають шумоподібним. [5]
Шумоподібні сигнали отримали застосування в широкосмугових системах зв'язку, так як: забезпечують високу перешкодозахищеність систем зв'язку; дозволяють організувати одночасну роботу багатьох абонентів в загальній смузі частот; дозволяють успішно боротися з багатопроменевим поширенням радіохвиль шляхом поділу променів; забезпечують краще використання спектра частот на обмеженій території в порівнянні з вузькосмуговими системами зв'язку.
Відома велика кількість різних шумоподібних сигналів (ШПС). Проте, виділяють наступні основні ШПС: частотно-модульовані сигнали; багаточастотні сигнали; фазоманіпулірованние сигнали; дискретні частотні сигнали; дискретні складові частотні сигнали.
Частотно-модульовані сигнали (ЧМ) є безперервними сигналами, частота яких змінюється по заданому закону (Мал. 3.8.).
У системах зв'язку необхідно мати безліч сигналів. При цьому необхідність швидкої зміни сигналів і перемикання апаратури формування і обробки призводять до того, що закон зміни частоти стає дискретним. При цьому від ЧМ сигналів переходять до ДЧ сигналів.
Багаточастотні (МЧ) сигнали є сумою N гармонік u1 (t) ... uN (t), амплітуди і фази яких визначаються відповідно до законівформуваннясигналів(Мал.3.9.).

Мал. 3.9. МЧ сигнал.

МЧ сигнали є безперервними і для їх формування і обробки важко пристосувати методи цифрової техніки.
Фазоманіпулірованние (ФМ) сигнали представляють послідовність радіоімпульсів, фази яких змінюються по заданому закону (Мал. 3.10., А). Зазвичай фаза приймає два значення (0 або π). При цьому радіочастотного ФМ сигналу відповідає відео-ФМ сигнал (Мал. 3.10., Б).

Мал. 3.10. ФМ сигнал.

ФМ сигнали вельми поширені, тому що вони дозволяють широко використовувати цифрові методи при формуванні і обробці, і можна реалізувати такі сигнали з відносно великими базами.
Дискретні частотні (ДЧ) сигнали представляють послідовність радіоімпульсів (Мал. 3.11.), Несучі частоти яких змінюються по заданому закону.

                              Мал. 3.11. ДЧ сигнал.

Дискретні складові частотні (ДСЧ) сигнали є ДЧ сигналами, у яких кожен імпульс замінений шумоподібним сигналом.
На Мал. 3.12. зображений відеочастотний ФМ сигнал, окремі частини якого передаються на різних несучих частотах. [6]

Мал. 3.12. ДСЧ сигнал.
3.4. Похідні системи електромагнітних сигналів

Похідним сигналом називається сигнал, який виходить в результаті перемноження двох сигналів. У разі ФМ сигналів множення має здійснюватися поелементно або, як частіше називають, посимвольний. Система, складена з похідних сигналів, називається похідною. Серед похідних систем особливе значення мають системи, побудовані в такий спосіб. В якості основи використовується деяка система сигналів, кореляційні властивості якої не цілком задовольняють вимогам до КФ, але яка має певні переваги з точки зору простоти формування і обробки. Така система називається вихідної. Потім вибирається сигнал, який має певні властивості. Такий сигнал називається виробляють. Помноживши виробляє сигнал на кожен сигнал вихідної системи, отримуємо похідну систему. Виробляє сигнал слід вибирати так, щоб похідна система була дійсно краще вихідної, тобто щоб вона володіла хорошими кореляційними властивостями. Комплексна огинає похідного сигналу Sμm (t) дорівнює добутку комплексних огинають вихідних сигналів Um (t) і виробляє сигналу Vμ (t), тобто Sμm (t) = Um (t) Vμ (t). Якщо індекси змінюються в межах m = 1..M, μ = 1..H, то обсяг похідною системи сигналів L = MH.
Вибір виробляють сигналів визначається цілою низкою чинників, в тому числі і вихідною системою. Якщо сигнали вихідної системи широкосмугові, то виробляє сигнал може бути широкосмуговим і мати малі рівні бічних піків функції невизначеності, близькі до середньоквадратичного значенням. Якщо ж сигнали вихідної системи вузькосмугові, то досить виконання нерівності FV >> FU (FV - ширина спектра виробляють сигналів, FU - ширина спектра вихідних сигналів) і вимоги малості бічних піків АКФ.
Візьмемо в якості вихідної - систему Уолша. В цьому випадку виробляють сигнали повинні бути широкосмуговими і мати хороші АКФ. Крім того, що виробляє сигнал повинен мати стільки ж елементів, що і вихідні сигнали, тобто N = 2k елементів, де k - ціле число. Цим умовам в цілому задовольняють нелінійні послідовності. Оскільки основним є вимога малості бічних піків АКФ, то в класі нелінійних послідовностей були відібрані найкращі сигнали з числом елементів N = 16, 32, 64. Ці сигнали показані на Мал. 3.13. На Мал. 3.13. вказані також значення числа блоків μ для кожного виробляє сигналу. Вони близькі до оптимального значення μ0 = (N + 1) / 2. Це і є необхідною умовою отримання хорошої АКФ з малими бічними піками.

Мал. 3.13. Виробляють ФМ сигнали.

Обсяг похідною системи дорівнює обсягу системи Уолша N. Похідні системи мають кращі кореляційними властивостями, ніж системи Уолша [6].

             3.5. Способи реалізації квадратурних модемів.

Модем призначений для передачі / прийому інформації по звичайних телефонних дротах. У цьому сенсі модем здійснює роль інтерфейсу між комп'ютером і телефонною мережею. Його основне завдання полягає в перетворенні інформації, що передається до виду, прийнятного для передачі по телефонних каналах зв'язку, і в перетворенні інформації, що приймається до уваги, прийнятного для комп'ютера. Як відомо, комп'ютер здатний обробляти і передавати інформацію в двійковому коді, тобто у вигляді послідовності логічних нулів і одиниць, званих бітами. Логічної одиниці можна поставити у відповідність високий рівень напруги, а логічному нулю - низький. При передачі інформації по телефонних дротах необхідно, щоб характеристики переданих електричних сигналів (потужність, спектральний склад і т.д.) відповідали вимогам приймальної апаратури АТС. Одне з основних вимог полягає в тому, щоб спектр сигналу лежав в діапазоні від 300 до 3400 Гц, тобто мав ширину не більше 3100 Гц. Для того щоб задовольнити цю та багатьом іншим вимогам, дані піддаються відповідному кодування, яким, власне, і займається модем. Існує кілька способів можливої ​​кодування, при яких дані можна передавати по абонентським комутованих каналах. Ці способи відрізняються один від одного, як швидкістю передачі, так і помехоустойчивостью. У той же час, незалежно від способу кодування, дані передаються по абонентським каналах тільки в аналоговому вигляді. Це означає, що для передачі інформації використовується синусоїдальний має сигнал, який піддається аналогової модуляції. Застосування аналогової модуляції призводить до спектру набагато меншою ширини при незмінній швидкості передачі інформації. Аналогова модуляція - це такий спосіб фізичного кодування, при якому інформація кодується зміною амплітуди, частоти і фази синусоїдального сигналу несучої частоти. Існує кілька базових способів аналогової модуляції: амплітудна, частотна і відносна фазова. У модемах використовуються перераховані способи модуляції, але не окремо, а всі разом. Наприклад, амплітудна модуляція може використовуватися спільно з фазовою модуляцією (амплітудно-фазова модуляція). Головна проблема, що виникає при передачі інформації по абонентським каналах, - це підвищення швидкості. Швидкість обмежується шириною спектральної смуги пропускання каналу зв'язку. Однак є спосіб, що дозволяє значно підвищити швидкість передачі інформації без збільшення ширини спектра сигналу. Основна ідея такого способу полягає в використанні багатопозиційного кодування. Послідовність біт даних розбивається на групи (символи), кожній з яких ставиться у відповідність деякий дискретне стан сигналу. Наприклад, використовуючи 16 різних станів сигналу (вони можуть відрізнятися один від одного, як за амплітудою, так і по фазі), можна закодувати всі можливі комбінації для послідовностей з 4 біт. Відповідно 32 дискретних стану дозволять закодувати в одному стані групу з п'яти біт. На практиці для підвищення швидкості передачі інформації використовується в основному багатопозиційна амплітудно-фазова модуляція з декількома можливими значеннями рівнів амплітуди і зсуву фази сигналу. Такий тип модуляції отримав назву квадратурної амплітудної модуляції (КАМ). У разі КАМ стану сигналу зручно зображувати на сигнальній площині. Кожна точка сигнальної площині має дві координати: амплітуду і фазу сигналу і представляє собою закодовану комбінацію послідовності біт. Для підвищення завадостійкості квадратурной амплітудної модуляції може використовуватися так звана треліс-модуляція (Trellis Code Modulation, ТСМ) або, інакше, загратоване кодування. При трелліс-модуляції до кожної групи біт, переданих за одне дискретне стан сигналу, додається ще один надлишковий трелліс-біт. Якщо, наприклад, інформаційні біти розбиті на групи по 4 біта (всього можливо 16 різних комбінацій), то в сигнальної площині розміщується 16 сигнальних точок. Додавання п'ятого трелліс-біта приведе до того, що можливих комбінацій виявиться 32, тобто кількість сигнальних точок збільшиться вдвічі. Однак не всі комбінації біт є дозволеними, тобто мають сенс. В цьому і полягає ідея трелліс-кодування. Значення додається трелліс-біта визначається за особливим алгоритмом. Розрахунком додається трелліс-біта займається спеціальний кодер. На приймаючому модемі для аналізу надходять послідовностей бітів призначений спеціальний декодер - так званий декодер Вітербо. Якщо прийняті послідовності є дозволеними, то вважається, що передача відбувається без помилок і трелліс-біт просто видаляється. Якщо ж серед прийнятих послідовностей зустрічаються заборонені послідовності, то за допомогою особливого алгоритму декодер Вітербо знаходить найбільш підходящу дозволену послідовність, виправляючи, таким чином, помилки передачі. Отже, сенс гратчастого кодування - ціною порівняно невеликий надмірності підвищити стійкість передачі. Використання трелліс-кодування дозволяє головним чином, захистити від змішування саме сусідні в сигнальному просторі точки, які як раз найбільше схильні до можливості «переплутатися» під впливом перешкод.

4.	ОХОРОНА ПРАЦІ

 4.1 Аналіз небезпечних та шкідливих факторів при виробництві електронних приладів.

Відповідно до ГОСТ 12.0.003-74 «ССБТ. Небезпечні і шкідливі виробничі фактори класифікації» .1. Небезпечні і шкідливі виробничі фактори поділяються за природою дії на наступні групи:
- фізичні;
- хімічні;
- біологічні;
- психофізіологічні.
Фізичні небезпечні та шкідливі виробничі фактори поділяються на: рухомі машини і механізми, рухомі частини виробничого обладнання; рухомі вироби, заготовки, матеріали; конструкції що руйнуються; підвищена запиленість і загазованість повітря робочої зони; підвищена або знижена температура поверхонь обладнання, матеріалів; підвищена або знижена температура повітря робочої зони; підвищений рівень шуму на робочому місці; підвищений рівень вібрації; підвищений рівень інфразвукових коливань; підвищений рівень ультразвуку; підвищений або знижений барометричний тиск у робочій зоні і його різка зміна; підвищена або знижена вологість повітря; підвищена або знижена рухливість повітря; підвищена або знижена іонізація повітря; підвищений рівень іонізуючих випромінювань у робочій зоні; підвищене значення напруги в електричному ланцюзі, замикання якої може статися через тіло людини; підвищений рівень статичної електрики; підвищений рівень електромагнітних випромінювань; підвищена напруженість електричного поля; підвищена напруженість магнітного поля; відсутність або нестача природного світла; недостатня освітленість робочої зони; підвищена яскравість світла; знижена контрастність; підвищена пульсація світлового потоку; підвищений рівень ультрафіолетової радіації; підвищений рівень інфрачервоної радіації; гострі кромки, задирки і шорсткість на поверхнях заготовок, інструментів та обладнання; розташування робочого місця на значній висоті відносно поверхні землі (підлоги); невагомість.
Хімічні небезпечні та шкідливі виробничі фактори поділяються: за характером впливу на організм людини на: токсичні; дратівливі; сенсибілізуючі; канцерогенні; мутагенні; котрі впливають на репродуктивну функцію; по шляху проникнення в організм людини через: органи дихання; шлунково-кишковий тракт; шкірні покриви і слизові оболонки.
Біологічні небезпечні та шкідливі виробничі фактори включають такі біологічні об'єкти:
патогенні мікроорганізми (бактерії, віруси, рикетсії, спірохети, гриби, найпростіші) і продукти їх життєдіяльності.
Психофізіологічні небезпечні та шкідливі виробничі фактори за характером дії поділяються на наступні:
- фізичні перевантаження;
- нервово-психічні перевантаження.
Фізичні перевантаження підрозділяються на: статичні; динамічні.
Нервово-психічні перевантаження підрозділяються на: розумове перенапруження; перенапруження аналізаторів; монотонність праці; емоційні перевантаження.
Найбільш небезпечними виробничими факторами є шкідливі речовини. Відповідно до ГОСТ 12.1.007-76 «ССБТ. Шкідливі речовини, класифікація і загальні вимоги безпеки» по ступені впливу на організм шкідливі речовини підрозділяються на чотири класи небезпеки:
- надзвичайно небезпечні;
- високо-небезпечні;
- помірно небезпечні;
- мало-небезпечні.

4.2. Розрахунок  освітленості приміщення.

Освітлення повинне забезпечувати чітку видимість розподілів на відлікових і контрольно-вимірювальних приладах і пристроях.
Відповідно до розряду зорових робіт відповідає категорії ІІІ "г". Для даної категорії нормовані наступні параметри - КЕО=1,2 %, освітленість 400 лк при комбінованому освітленні і 200 лк при загальному висвітленні.
Важливу роль у виробничій санітарії грає правильно спланована система освітлення: знижується виробничий травматизм, створюються нормальні умови для роботи органів зору, підвищується працездатність організму.
У розроблювальному проекті пропонується використовувати змішане освітлення. У світлий час доби приміщення буде освітлюватися через віконні отвори,  в інший час доби буде використовуватися штучне освітлення.
Штучне освітлення створюється лампами накалювання або газорозрядними лампами. Штучне освітлення в робочому приміщенні пропонується здійснити з використанням люмінесцентних джерел світла у світильниках загального освітлення, оскільки люмінесцентні лампи мають високу світлову віддачу (до 75 лм/Вт і більш), тривалим терміном служби (до 10000 годин), спектральним складом випромінюваного світла близьким до сонячного. 
Природне освітлення забезпечується бічними віконними отворами. Площа бічного віконного отвору визначається по формулі
,                                                   (4.1)
де - площа світлових прорізів, м2;
 - площа статі приміщення (25х10 = 250 м2);
 - нормоване значення КЕО (1,2 %);
 - коефіцієнт запасу (1,4 для приміщень з особливим режимом по чистоті повітря при обслуговуванні світильників знизу з приміщення);
 - світлова характеристика вікон (8,5, для відношення довжини приміщення до глибини рівного 2,5);
 - коефіцієнт затемнення вікон конфронтуючими будинками (1 для будинку, який стоїть окремо);
 - загальний коефіцієнт світлопропускання;
 - коефіцієнт підвищення КЕО при бічному освітленні за рахунок відбитого світла  (1,1 при відношенні довжини приміщення до глибини рівного 2,5);
Загальний коефіцієнт світлопропускання визначається по формулі
 ,                                                            (4.2)
де        - коефіцієнт світлопропускання матеріалу (0,9 скло віконне листове );
 - коефіцієнт світловтрат у плетіннях (0,7 для спарених плетінь);
 - коефіцієнт світловтрат у несучих конструкціях (0,8 для залізобетонних ферм й арки );
 - коефіцієнт світловтрат у сонцезахисних пристроях  (1 для регульованих жалюзів і штор, що убираються );
 ,
           м2.
Таким чином, загальна площа бічного віконного прорізу становить 90,15 м2.
Для штучного освітлення приміщень варто застосовувати газорозрядні люмінесцентні ртутні лампи низького тиску з різним спектральним складом світла: лампи зеленого світла й денного світла з поліпшеною передачею кольору, лампи білого світла, тепло-білого світла, холодно-білого світла, лампи природного світла і т.д.
Для загального освітлення застосовуються світильники з розсіювачами і дзеркальними екранними сітками або відбивачами.
Згідно СНіП ІІ-4-79 нормальна освітленість штучного комбінованого освітлення 400 лк.
При розрахунку штучного освітлення використана методика, яка називається метод коефіцієнта використання. Даний метод призначений для розрахунку загального рівномірного освітлення горизонтальних поверхонь при відсутності великих предметів, що затінюють у світлих приміщеннях, площею більше 10 м2. При розрахунку по цьому методі враховується пряме і відбите світло.
Загальне освітлення забезпечується газорозрядними лампами. Кожен світильник містить 2 лампи. Використовуються лампи типу ЛДЦ, потужністю 40 Вт і світловим потоком 2200 лм.
Кількість використовуваних світильників визначається по формулі
 ,                                                          (4.3)
де      Е -  нормована мінімальна освітленість (Е = 400 лк);
S - освітлювана площа (250 м2);
Z - коефіцієнт нерівномірності освітлення (1,15);
К - коефіцієнт запасу (1,4);
m - число ламп у світильнику;
U - коефіцієнт використання світлового потоку на розрахунковій площині (0,6);
F - світловий потік однієї лампи.

	Розташувати світильники можна уздовж довжини приміщення. Відстань між стіною і крайніми світильниками приймається 1,25 м, а між рядами світильників 2,5 м. Для більше рівномірного світлового потоку світильники можна розташувати в п’ять рядів. Для симетрії потрібно загальну кількість світильників округлити до 65 штук. Таким чином, в одному ряді буде 13 світильників.
	При ширині одного світильника приблизно 30 см відстань між рядами складає

	При довжині одного світильника 1,33 м відстань між ними дорівнює

	Таким чином, у даному розрахунку слід зазначити, що штучне освітлення ділянки монтажу, площею 250 м2 реалізується за допомогою 65 світильників кожний з яких містить по дві люмінесцентні лампи. Розташовуються світильники в п’ять рядів по 13 штук у кожному ряді. Схема розташування світильників представлена на рисунку 4.1.

Рисунок 4.1 – Схема розташування світильників.

4.3. Пожежна безпека.

При експлуатації електронних приладів виникає ряд факторів, що створюють небезпеку виникнення пожежі. Пожежа може виникнути при внесенні джерела запалювання в пальне середовище. Пальними компонентами у виробі є: ізоляція струмоведучих частин, плати, наявність пальних речовин у радіодеталях, а також у приміщеннях, де знаходиться прилад. Пальними компонентами є також будівельні конструкції для акустичної та естетичної обробки приміщень, перегородки, двері, підлога.
Унаслідок наявності пожежонебезпечних матеріалів, відповідно до НАПБ.Б.03.002.2007 виробниче приміщення відноситься до категорії "В". Та згідно ПУЕ простір усередині приміщення відносно до пожеженебезпечної зони класу П-ІІа
Потенційними джерелами запалювання є:
- іскри і дуги коротких замикань;
- іскри при розмиканні і замиканні ланцюгів;
- перегріви при тривалому навантаженні;
- нагрівання індукційними струмами;
- нагрівання від діелектричних утрат;
- розряди статичної електрики.
Пожежна безпека при експлуатації приладу відповідно до  ГОСТ 12.1.004-85 "Пожежна безпека" забезпечується: 
- системою запобігання пожежі;
- системою протипожежного захисту;
- організаційно-технічними заходами.
Пожежна безпека проектованого об'єкта забезпечується системами запобігання пожеж і протипожежного захисту.
Через те, що неможливо виключити із застосування пальні і пожежовибухонебезпечні матеріали, проектується зменшування імовірності утворення або внесення джерел запалювання в пальне середовище в робочому приміщенні, що досягається застосуванням наступних способів:
- виключення можливості появи іскрового розряду в пальному середовищі з енергією, рівної і вище мінімальної енергії запалювання;
- застосування  інструмента, що не іскрить, при роботі з легкозаймистими рідинами;
- застосування машин, механізмів, устаткування, пристроїв, при експлуатації яких не утворяться джерела запалювання;
- виконанням діючих будівельних норм, правил і стандартів.
Протипожежний захист досягається застосуванням автоматичних систем пожежної сигналізації і застосуванням первинних засобів пожежогасіння.   
Приміщення обладнається відповідно до «Типових правил пожежної безпеки для промислових підприємств» автоматичною пожежною сигналізацією з димовими сигналізаціями фотоелектричного типу ІДФ-М, призначеними для виявлення початкової стадії пожежі по появі диму в місці його розташування і видачі тривожного сигналу на станцію пожежної сигналізації. Причому відповідно до  розрахункових даних і параметрами сигналізації ІДФ-М, на площу 9м2 необхідна одна сигналізація. Пожежні сигналізації мають наступні характеристики, які приведені в таблиці 4.1.

Таблиця 4.1. - Характеристики пожежної сигналізації ІДФ-М.
Найменування параметра	Значення	
Контрольована зона при висоті установки 4 м., м2	50-100	
Спрацьовування при зниженні оптичної щільності	на 10%	
Інерційність спрацьовувань, с	30	
Фонова освітленість у місці установки, лк	500	
Припустима швидкість повітряного потоку, м/с	6	
Напруга живлення постійного струму, В	27	
Споживана потужність, Вт	1,5	
Діаметр та висота, мм	125 х 97	
Маса, кг	0,6	
Строк праці, років	6	

Як  первинні засоби пожежогасіння пропонується використовувати: 
- ручний вогнегасник ВУ-5;
- повітряно-пінний вогнегасник ППВ-5;
- азбестова полотнина 1,5х2 м.
Організаційно-технічні міри рекомендують проводити навчання робочого персоналу правилам пожежної безпеки. Більшість матеріалів і речовин, застосовуваних у сучасній промисловості, є небезпечними для здоров'я і життя людини. При виробництві розробленого пристрою виникає ряд факторів, що негативно впливають на навколишнє середовище. До них відносяться: викиди в атмосферу газів, пилу, пар, що містять шкідливої домішки; викиди виробничих стічних вод. Операції з багатьма речовинами ведуть до інтенсивного паро- і пилоутворення, що призводить до забруднення атмосферного повітря і водних об'єктів.

4.4. Розрахунок захисного заземлення 

При роботі радіоелектронної апаратури, засобів обчислювальної техніки, а також електроінструменту можливі випадки переходу напруги на частини установок, що не знаходяться в нормальних умовах під напругою. Це відбувається внаслідок зниження опору ізоляції проводів, пошкодження їх ізоляції, а також в результаті поломок і аварій. Дотик людини до обладнання або інструменту в цих випадках небезпечний через можливість ураження електричним струмом.
Небезпека такого дотику, оцінюється величиною струму, що проходить через тіло людини, або ж напруга дотику, залежить від ряду факторів: схеми замикання ланцюга струму через тіло людини, напруги мережі, схеми самої мережі, режиму її нейтралі (тобто заземлена або ізольована нейтраль), ступеня ізоляції струмоведучих частин від землі, а також від значення ємності струмоведучих частин відносно землі і т.п.
Найбільш типовими є два випадки замикання ланцюга струму через тіло людини: коли людина торкається одночасно двох проводів і коли він торкається лише одного проводу.     
Стосовно до мереж змінного струму першу схему зазвичай називають двофазним дотиком, а другу - однофазним.
Двофазний дотик більш небезпечний, оскільки до тіла людини прикладається найбільша в даній мережі напруга - лінійна і тому через людину піде більший струм:
                           (4.4)
У мережі з лінійною напругою Uл = 380 В (UФ = 220 В) при опорі тіла людини Rч = 1000 Ом струм через людину буде:

Цей струм для людини є смертельно небезпечним. При двофазному дотику струм, що проходить через людину, практично не залежить від режиму нейтралі мережі. Небезпека поразки не зменшиться і в тому випадку, якщо людина буде надійно ізольований від землі.
Причинами дотику людини до двох фаз є: роботи під напругою, застосування несправних індивідуальних захисних засобів, експлуатація електричного обладнання з необгородженими оголеними струмоведучими частинами та ін.
Однофазний дотик відбувається у багато разів частіше, ніж двофазний дотик, але є менш небезпечним, оскільки напруга, під якою опиняється людина, не перевищує фазного, тобто менше лінійного в 1,73 рази. Відповідно менше виявляється і струм, що проходить через людину. Крім того, на цей струм великий вплив мають режим нейтралі джерела струму, опір ізоляції проводів мережі щодо землі, опір підлоги, на якій стоїть людина, опір його взуття і деякі інші фактори.
У мережі з заземленою нейтралю ланцюг струму, що проходить через людину, включає в себе, крім, опору тіла людини, ще й опір його взуття, опір підлоги, на якій стоїть людина, а також опір заземлення нейтралі джерела струму. Причому всі ці опори включені послідовно.
Тоді струм, що проходить через людину, буде дорівнювати:
               (4.4)
де UФ - фазна напруга мережі, В; 
        RЧ - опір тіла людини, Ом; 
        RОБ - опір взуття людини, Ом; 
        RП - опір підлоги, Ом; 
        RO - опір заземлення нейтралі джерела струму, Ом.
У найбільш сприятливому випадку (струмопровідне взуття - сира або підбита металевими цвяхами і людина стоїть на сирій землі або на металевій підлозі, тобто RОБ = 0; RП = 0; а RO ≤ 100м)

                     (4.5)
тобто при однофазному включенні струм через людину в 1,73 рази менше, ніж при двофазному дотику.
Однак при цих умовах і однофазне включення є дуже небезпечним, тому струм через людини буде:

що так само смертельно небезпечно для людини.
У разі якщо у людини на ногах взуття, яке не проводить струм (гумові калоші, Rоб = 45кОм), і стоїть він на ізолювальній основі (дерев'яній підлозі, RП = 100кОм), то

Цей струм не є небезпечним для людини, що показує, яке виняткове значення для безпеки осіб, які працюють в електроустановках, має взуття, яке не проводить струм і особливо ізолююча підлога.
У мережі з ізольованою нейтраллю струм, що проходить через людину в землю, повертається до джерела струму через ізоляцію проводів мережі, яка в справному стані володіє великим опором.
Для цього випадку струм, що проходить через людину, буде дорівнювати:
                      (4.6)
де RИЗ - опір ізоляції однієї фази мережі відносно землі, Ом.
При найбільш сприятливому випадку, коли людина має взуття, яке проводить струм та стоїть на струмопровідній підлозі ( RОБ= 0 и RП= 0):

Якщо UФ = 220 В и RИЗ= 90 кОм, струм через людину будет:

тобто в мережі з ізольованою нейтраллю умови безпеки знаходяться в прямій залежності від опору ізоляції проводів відносно землі.
Якщо врахувати RОБ = 45 кОм и RП = 100 кОм, то

Таким чином, за інших рівних умов дотик людини до одній фазі мережі з ізольованою нейтраллю менш небезпечно, ніж в мережі з заземленою нейтраллю.
Це справедливо лише для нормальних (безаварійних) умов роботи мереж.
У разі ж аварії, коли одна з фаз замкнута на землю, мережа з ізольованою нейтраллю може виявитися більш небезпечною, тому в цьому випадку напруга неушкодженої фази щодо землі може виявитися більш небезпечною і може зрости з фазного до лінійного, в той час як в мережі з заземленою нейтраллю підвищення напруги може бути незначним.
Вибір схеми мережі, а, отже, і режиму нейтралі джерела струму виробляють, виходячи з технологічних вимог і з умов безпеки.
За умовами безпеки в період нормального режиму роботи мережі більш безпечною є, як правило, мережа з ізольованою нейтраллю, а в аварійний період - мережа з заземленою нейтраллю.
Основними заходами захисту від ураження струмом є:
- забезпечення недоступності струмоведучих частин, що знаходяться під напругою, для випадкового.дотику;
- контроль за станом ізоляції електроустановок;
- захисне розділення мережі;
- застосування спеціальних захисних засобів;
- організація безпечної експлуатації електроустановок;
- усунення небезпеки ураження струмом при появі напруги на корпусах, кожухах та інших неструмоведучих частинах електрообладнання та ін.
Ця небезпека усувається за допомогою
- захисного заземлення,
- занулення,
- захисного відключення,
- вирівнювання потенціалу,
- подвійний ізоляції, а також завдяки застосуванню малих напруг.
Захисним заземленням називається навмисне з'єднання з землею або її еквівалентом металевих струмопровідних частин, які можуть опинитися під напругою при замиканні на корпус та з інших причин.
Завдання захисного заземлення - усунення небезпеки ураження струмом у випадку дотику до корпусу та інших струмоведучих металевих частин електроустановок, які опинилися під напругою. Захисне заземлення застосовується в трифазних мережах з ізольованою нейтраллю.
Принцип дії захисного заземлення - зниження напруги між корпусом, який опинився під напругою і землею до безпечного значення.
Якщо корпус електроустаткування не заземлений, і він опинився в контакті з фазою, то дотик до такого корпусу рівносильно дотику до фази. У цьому випадку струм, що проходить через людину (при малому дотику взуття, підлоги та ізоляції проводів відносно землі), може досягати небезпечних значень.
Якщо ж корпус заземлений, то струм, що проходить через людину при RОБ = 0, RП = 0, можна визначити з рівняння:
                        (4.7)
де RЗ - опір заземлення. У відповідності з ПУЕ воно не повинно перевищувати 4 Ом.
При вельми малому значенні RЗ в порівнянні з RЧ и RИЗ, що зазвичай має місце в практиці, цей вислів спроститься:

 Тоді струм через людину буде:              

Ця величина є безпечною для людини. 
У даному проекті в розділі «Охорона праці» був зроблений аналіз шкідливих виробничих факторів, запропоновані заходи для техніки безпеки, по виробничій санітарії і гігієні праці.

ВИСНОВОК

У данній дипломній роботі було проведено дослідження основних принципів побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку.
У першому розділі роботи описані принципи побудови бездротових телекомунікаційних систем зв'язку: приведена схема побудови системи стільникового зв'язку, вказані методи поділу абонентів в стільниковому зв'язку і відзначені переваги кодового поділу в порівнянні з тимчасовим і частотним, а також розглянуті поширені стандарти бездротового зв'язку DECT, 
Bluetooth і Wi -Fi.
У другому розділі розглянуті кореляційні та спектральні властивості електромагнітних сигналів і наведені розрахунки спектрів деяких сигналів (прямокутного імпульсу, гауссовского імпульсу, згладженого імпульсу) і автокореляційних функцій поширених в цифровому зв'язку сигналів Баркера і функцій Уолша, а також вказані типи складних сигналів для телекомунікаційних систем.
У розділі «Охорона праці» БУВ зроблений аналіз шкідливих виробничих факторів, запропоновані заходи для техніки безпеки, віробничої санітарії и гігієни праці.

СПИСОК ЛІТЕРАТУРИ

1. Вишневський В.М., Ляхов О.І., Кравець С.Л., Шахновіч І.В. Широкосмугові бездротові мережі передачі інформації. Москва: Техносфера, 2005. - 592 с.
2. Ратинський М.В. Основи стільникового зв'язку / Под ред. Д. Б. Зіміна - М .: Радио и связь, 1998. - 248 с.
3. Скляр Б. Цифрова зв'язок. Теоретичні основи і практичне застосування, 2-е видання .: Пер. з англ. - М .: Видавничий дім "Вільямс", 2003. - 1104 с.
4. Шахновіч І. Сучасні технології бездротового зв'язку. Москва: Техносфера, 2004. - 168 с.
5. Баскаков С.І. Радіотехнічні ланцюги і сигнали: Учеб. для вузів по спец. «Радіотехніка». - 3-е изд., Перераб. і доп. - М .: Вища. шк., 2000. - 462 с.
6. шумоподібних сигналів в системах передачі інформації. Під ред. проф. В.Б. Пестрякова. М., «Рад. радіо », 1973. - 424 с.
7. Варакин Л.Є. Системи зв'язку з шумоподібним сигналами. - М .: Радио и связь, 1985. - 384 с.
8. Радченко Ю.С., Радченко Т.А. Ефективність кодового розділення сигналів з невідомим часом приходу. Праці 5 міжнар. конф. «Радіолокація, навігація, зв'язок» - RLNC-99, Воронеж, 1999, т.1, с. 507-514.
9. Радіотехнічні системи: Учеб. для вузів по спец. «Радіотехніка» / Ю.П. Гришин, В.П. Іпатов, Ю.М. Казаринов і ін .; Під ред. Ю.М. Казарінова. - М .: Вища. шк., 1990. - 469 с.
10. Дементій Л.В., Юсіна А.Л. Охорона праці: рекомендації по виконанню розділу в дипломному проекті бакалавра для студентів технічних спеціальностей.
      11. Методичні вказівки до самостійної роботи з дисциплін «Основи охорони праці», «БЖД та охорона праці», «Охорона праці в галузі» за темою: «Законодавство про охорону праці» (частина друга) (для студентів усіх спеціальностей) / Упоряд. М.А. Касьянов, В.О. Медяник, В.І. Сало, О.М. Гунченко, В.А. Малов - Луганськ: Вид-во СНУ ім. В. Даля, 2008. - 50 с
     12. Науково-методичний комплекс дисципліни «Основи охорони праці» (НМКДКД). (Ел. Вид.). Луганськ. СНУ ім. В. Даля, кафедра «ВП та БЖД», 2006 р